Вирджиния Хенли
Лудетина

Част 1 от „Кланът Кенеди“

Превод от английски: Диана Кутева, Стамен Стойчев, 2001

chitanka.info

В памет на баща ми Томас Сидъл и на истинските Тина (Москоу) и Дамарис (Роуланд). Два игриви призрака!

Глава 1

Валентина Кенеди — кръстена така, защото се бе родила в деня на Свети Валентин — бе известна повече като Лудетината или Огнената Тина заради великолепната й червеникавозлатиста коса, в която сякаш танцуваха буйни пламъци. Девойката отметна с нетърпелив жест непокорните кичури, докато се изкачваше към стаята на върха на кулата в Касъл Дун. Изразителните й очи с цвят на кехлибар, обикновено озарени от дяволити пламъчета и искрящи от предизвикателство, в този момент бяха замъглени от безпокойство и притеснение.

Изправи рамене и отвори смело вратата, макар да бе уплашена. Дори прекрачването на този праг й се струваше истински подвиг, защото от най-ранното й детство тази стая бе известна като стая на мъченията. Още от малка Тина влизаше безстрашно в схватки с по-големите си братя и понякога проявяваше много повече дързост и кураж, отколкото което и да е момче. Сърцето й се бе изпълнило с истинска гордост, когато чу слугите да я наричат решително и смело момиче. Ала цялата й храброст се бе изпарила в деня, когато братята й я завлякоха в стаята на мъченията и й показаха ужасяващите инструменти един по един, като не пропуснаха да й опишат страхотиите, които вършеше Палача Ботуик — рязането на езици или избождането на очи. Като се подхилкваха, й посочиха изцапаните с кръв плочи и завряха в лицето й пълен буркан с черни пиявици, уверявайки й, че гадините могат да изсмучат цялата й кръв. Валентина се изчерви, когато си спомни какво бе направила при появата на Палача Ботуик, косматия гигант, който притежаваше тези страховити инструменти за мъчения. Безстрашната Тина най-позорно бе припаднала.

Това бе отдавна, още преди да разбере, че Ботуик е хирургът на замъка, който превързваше ранените воини от клана Кенеди, режеше гнойни циреи и вадеше развалени зъби. Тъкмо мъчителният зъбобол бе причината да бъде тук в настоящия момент. Никога досега не й бяха вадили зъб, нито пък бе виждала да вадят на друг, ала здравият разум й подсказваше, че ще има болка и много кръв.

— Влизай, момиче. Очаквах те — изрече грамадният мъж със силен шотландски акцент и гордо изпъна мускулестата си ръка, нетърпелив да демонстрира майсторството си.

Тина бе скована от ужас, ала притежаваше твърде много от прословутата шотландска гордост и по-скоро би умряла, отколкото да покаже страха си.

— Всичко съм приготвил — продължи Ботуик и взе в огромните си лапи някакви отвратителни клещи. Тина потръпна при вида на ръцете му — бяха твърде големи, за да са способни на каквато и да било нежност. Момичето сякаш се бе сраснало със земята, неспособно да помръдне. — Хайде ела, аз не съм чудовище и няма да те нараня! — подкани я гигантът.

Тя пое дълбоко дъх, за да си вдъхне смелост. Обещанието му малко я успокои. Сви леко изящните си рамене и пристъпи безстрашно напред. Застана толкова близо до него, че усети миризмата на уиски в дъха му. Мощните му мускулести ръце бяха голи и покрити с гъсти косми. Тина си даде сметка, че много лесно би могъл да я надвие, ако реши да му се противи.

Пръстите му докоснаха леко устните й и той нетърпеливо настоя:

— Бъди добро момиче и си отвори си устата.

Инстинктът за самосъхранение я накара да се отдръпне мигом от него. Тина заотстъпва бавно назад, ала с ужас видя как Палача решително пристъпи към нея. Момичето бързо се изплъзна, неспособно да понесе докосването му. Сега тясното легло бе помежду им.

— Легни тук за малко и докато се усетиш ще съм свършил — опита се да я убеди той, но Тина знаеше, че тогава ще бъде напълно безпомощна в ръцете му.

Мислите й бясно препускаха и в съзнанието й изплуваха образите на близките й. По-малката й сестра Бет й бе хвърлила поглед, съвсем ясно изразяващ облекчението й, че не тя е подложена на това ужасно изпитание. Видя как недодяланите й братя се шляпаха по бедрата, доволни, че поне веднъж съдбата е неблагосклонна към своенравната красавица на семейството.

— Но аз почти не съм се оплаквала! Това не е честно! — бе извикала тя, а те се бяха засмели още по-силно, сякаш бедата, която я бе сполетяла, искрено ги забавляваше.

— Кой, по дяволите, някога е казвал, че животът е справедлив? — това бе гласът на баща й, когото в този момент тя смяташе за главния виновник за своето нещастие. Той раздаваше заповеди и никой не смееше да му се опълчи. Винаги покорната й майка само бе пребледняла, когато Роб Кенеди, лорд Галоуей, бе заявил с тон, нетърпящ възражение:

— Тя ще отиде при Ботуик!

— П-палача Ботуик? О, Роб, нужно ли е?

— Да, чу ме добре, жено! Не си глуха, пък и аз не възнамерявам повече да търпя женско хленчене! — сърдитият му поглед предизвикателно бе обходил всички членове на семейството. — Има ли някой в тази стая, който би се осмелил да заяви, че не знам кое е най-доброто за всички ви?

Гърлото на Валентина се сви и красивите й заоблени гърди учестено се надигаха и спущаха от нарастващия ужас, докато Ботуик се навеждаше през леглото, за да я хване. Когато мускулестата му ръка обви раменете й, за да й попречи да избяга отново, страхът я заля като огромна вълна. Девойката стисна очи и усети как гърбът й се притисна към грубата каменна стена. Повече нямаше накъде да отстъпва.

Мъжът повдигна брадичката й с ръка. Умоляващият й поглед срещна неговия.

— Моля ви, не! Не може ли да почакаме до утре?

— Не бъди страхливка, момиче. Колкото повече чакаме, толкова повече ще те е страх. Ще свършим сега! — решително отсече Ботуик. — Ще се постарая да стане, колкото се може по-бързо.

Нямаше по-голяма обида за Тина от тази да я нарекат страхливка. Тя извика на помощ цялата си смелост и плахо направи крачка към него.

Пръстите му докоснаха нежно устните й и мъжът прошепна:

— Отвори си устата.

Тя се подчини и пръстите му се плъзнаха в устата й. Тъмните й гъсти мигли се спуснаха над нежните й страни и в гърлото й се надигна плахо стенание. Усети го как опипва зъбите й. Не можеше да говори, нито дори да диша. Внезапно нещо у нея се прекърши.

Тина събра всичките си сили и отблъсна огромния мъж от себе си толкова рязко, че той се просна върху каменните плочи.

— Юда Искариотски! — изрева Ботуик.

— О, господин Ботуик, моля да ми простите — побърза да се извини младото момиче и се спусна да му помогне да стане. — Току-що промених решението си. Болката изчезна внезапно и зъбът повече не ме безпокои. Няма никакъв смисъл да се вади един напълно здрав зъб, нали?

— Лъжкиня! — сърдито я обвини Ботуик и разтри ожуления си лакът.

Тина му се усмихна мило и възрастният мъж си помисли, че никога в живота си не бе виждал по-прекрасна усмивка.

— Не ме е грижа, че ме наричате лъжкиня, само да не е страхливка. Не казвайте на никого, че съм се изплашила, защото съвсем не е така. Болката ми изчезна напълно, когато пъхнахте пръстите си в устата ми. Имате лековито докосване, господин Ботуик.

Той й се ухили неохотно и сложи настрани отвратителните клещи, които държеше.

— Ти си лъжкиня, но пък си много красива!

— Ще отида да видя дали господин Бюрк няма да ми даде нещо, което да ми помогне.

— По дяволите, момиче, тъкмо неговите буламачи са причина за болката ти. Заради това надуто конте всичките ти зъби ще изгният.

Господин Бюрк бе френски майстор-готвач, който бе придружил майка й в Шотландия след брака й с лорд Кенеди.

Ботуик видя как Тина ужасено се сви и мигом омекна.

— Хайде върви в кухнята. Малко от неговия шоколад няма да ти навреди чак толкова.

Седнала в кухнята на замъка, Тина не можеше да се въздържи да не сравни фините ръце на господин Бюрк с грубите и космати лапи на Ботуик. Той завиваше краищата на огромен пай с овнешко месо, като дългите му и тънки пръсти артистично оформяха блюдото.

— Cherie[1], ще изцапам с брашно хубавата ти рокля — предупреди я той.

— Ще посипваш брашно върху гроба ми, ако не ми дадеш нещо за този зъбобол! — нещастно отвърна Тина.

Лицето на господин Бюрк се сгърчи от искрена загриженост за нейното страдание. Вдигна очи към тавана и закърши пръсти. Валентина се засмя, развеселена от изразителното му лице. Винаги се наслаждаваше на компанията на французина. Той бе нежен и красив като жена и между тях двамата царяха пълна хармония и разбирателство още от детските й години. Господин Бюрк вдигна капака на безценната си кутия с подправки, избра един тънък стрък измежду съкровищата си и внимателно го завъртя между елегантните си пръсти.

— Ето!

Тина го помириса и реши, че е карамфил. Отвори доверчиво уста и той внимателно го натъпка около виновника за настоящите й страдания.

Гръмогласният и стържещ глас на Роб Кенеди ги накара да подскочат стреснато. След миг входът на кухнята се изпълни с внушителната фигура на баща й. Той бе видял двете глави, склонени една до друга, но не се изплаши за непорочността на дъщеря си. Този превзет и наконтен френски мухльо не бе заплаха за своенравната му и красива любимка.

— Беше ли при господин Ботуик, както ти наредих?

Валентина скочи на крака и се извърна към баща си.

— Да, милорд. Последвах съвета ви и веднага отидох.

Червендалестото му лице мигом омекна.

— Боля ли те?

— Съвсем малко — увери го тя.

— Имаше ли кръв? — съчувствено продължи лорд Галоуей.

— Нито капка — искрено го увери Тина.

Той доволно поклати глава.

— Това се казва смело момиче! С всеки изминат ден все повече и повече заприличваш на мен!

Тина пламенно се надяваше да не е така. Господин Бюрк се изкашля зад гърба й и Роб Кенеди сърдито го изгледа.

— След колко време ще е готово яденето? — с недоволни нотки в гласа попита господарят на замъка.

— Soupcon[2], милорд — отвърна готвачът.

— А, ще има и супа[3], така ли? Надявам се да е хубава, гъста супа, която да те засити, а не някой от редките ти френски буламачи! — предупредително изръмжа лордът.

— Peste![4] — възкликна господин Бюрк, след като лорд Галоуей излезе с тежка стъпка от кухнята.

Изведнъж огромната му сянка отново изникна на прага.

— Кажи на своя любимец, че ще имаме гости за вечеря — поръча той на дъщеря си.

— Не се отчайвай, господин Бюрк — промърмори младото момиче. — Той ще отплава утре, да благодарим на Бога!

Думите на баща й не направиха впечатление на Тина. Те винаги имаха гости. Касъл Дун бе топло и гостоприемно място, разположено на границата и близо до оживеното пристанище Еър. Щедростта на Кенеди бе легендарна, но само към тези, които бяха поканени. Лорд Галоуей бе богат и се говореше, че на масата му се сервират най-отбраните и вкусни ястия в цяла Шотландия. Капитаните на Кенеди се хранеха заедно с младите леърди и с водачите на управляващите кланове.

В момента всички стаи за гости бяха препълнени с червенокоси млади мъже, принадлежащи към поне четири от разклоненията на клана. Бяха донесли вълната от първото стригане на овцете, за да бъде натоварена на корабите на Кенеди.

Врявата, която почти оглуши Тина, когато влезе в голямата зала, можеше да съживи дори мъртвец. Девойката обичаше най-много от всичко на света да се смеси с братята и с братовчедите си. Обожаваше мъжката компания, смеха, шумните закачки, грубия език. Винаги тайничко бе копняла да бъде момче. При приближаването й младите леърди набързо изоставиха събеседниците си. Докато пристъпваше, те се разделяха да й направят път като Червеното море пред евреите в легендата за Мойсей, а след това се приближаваха към нея, жадни да привлекат вниманието й.

— Ще ми разрешиш ли да ти донеса чаша вино, Тина? — попита я Калъм Кенеди от Нюарк.

Тя го дари с ослепителна усмивка и заяви:

— Ще пия бира също като вас — в ръката й мигом бе пъхната чаша бира, а най-големият й брат Донал не одобрително я смъмри:

— Бирата е мъжко питие.

Девойката го стрелна предизвикателно с поглед.

— Да, знам, и като всичко останало на този свят е пред назначена да доставя удоволствие на мъжете.

Екнаха дюдюкания и смехове. Въздухът се изпълни с неприлични подмятания, както винаги, когато се подемаше стария като света спор между мъжете и жените.

— Е, питам ви сега, можете ли да ми кажете кои удоволствия са достъпни за жените? — продължи Тина. — Вие ходите на лов, докато през това време ние сме длъжни да поддържаме огъня в огнището!

— Чуй я само! — избухна в смях брат й Дънкан. — Поддържала огъня! Та тя не може дори едно яйце да свари!

— И слава Богу, защото в противен случай всички щяхме да се изпонатръшкаме от гозбите й! — додаде Донал.

— Вие имате доспехи и оръжия, мечове и саби. А ножът, който ми е разрешено да притежавам, е само жалко подобие на оръжие. Как да го сравня с остриетата, които брат ми Дънкан лъска денем и нощем.

— Едва ли е нужно да намесва моя сексуален живот в този спор — промърмори Дънкан в ухото на братовчед си, който се засмя гръмогласно на остроумието.

— Чух какво каза, Дънкан Кенеди, и това е още едно потвърждение на думите ми. Става дума за още една привилегия на мъжете. Кралят си води сметка за копелетата, а всички вие тичате по фусти, може би с изключение само на Дейви.

Последната забележка накара четиринадесетгодишният й брат Дейвид да се изчерви. Той бе единственият русокос сред морето от червенокоси глави.

— Да не се опитваш да ме направиш за смях? Не съм толкова неопитен. Ти си истинска кучка!

— Разбрахте ли какво имам предвид? — засмя се Тина. — Мъжете се хвалят със завоеванията си, а те носят единствено страдания и срам за жените.

Спорът бе подет от Кенеди от Нюарк и Кенеди от Дънър.

— В главата ти няма капка мозък! Кралят не прави списък на копелетата. Прави го брат ми Кийт — заяви гордо младежът от Йюарк.

— А пък ти си един глупак! Когато става дума за копелета, Кенеди не могат да се сравняват със Стюартите.

Братовчед му го ръгна толкова силно в ребрата, че едва не го събори върху огнището. Кенеди от Дънър стисна юмруци и се нахвърли срещу него.

— Ей сега ще ти дам да се разбереш!

Донал и Дънкан се намесиха и побързаха да прекратят разпрата, преди да се стигне до вадене на оръжия.

— Робърт Стюарт от Оркни има седемнадесет синове и нито един не е роден в брачното ложе, нито пък от една и съща майка — заяви Дънкан.

— Не е много подходящо да обсъждаме този въпрос пред нашата малка лудетина — спря го Донал.

Сега бе ред на Тина да избухне.

— Защото съм жена, не е благопристойно да говоря за копелета, така ли? Не мога да пия, да ругая, да се бия, нито пък да яздя с вас — Внезапно всички се умълчаха. Донал и Калъм се погледнаха крадешком и Тина разбра, че нещо се мъти. Обаче бе достатъчно умна, за да си държи устата затворена.

За да наруши неловкото мълчание, Андрю Кенеди, лорд Карик, взе ръката й в своята и рече:

— Ако бе приела едно от предложенията, които получи напоследък, твоят съпруг щеше да ти достави всички удоволствия, за което едно младо момиче може да мечтае.

Един груб глас, достатъчно висок, за да надвика гълчавата в залата, разцепи въздуха:

— Какви са тези приказки за предложения? — попита Роб Кенеди и групата от младежи още веднъж се раздели, този път, за да пропусне бащата на Валентина.

— А-аз казах не, когато Андрю ми предложи да се оженим. Не искам да се омъжвам — изпелтечи момичето.

— Не искаш да се омъжваш? — прогърмя Роб Кенеди и лицето му стана пурпурно. Погледът му я пронизваше обвинително, сякаш току-що бе изтърсила нещо неприлично. — И кого още си отпратила с подвита опашка?

— Н-никого — прошепна девойката, а снажните млади мъже зад нея, чиито коси приличаха на запалени факли, се закашляха неловко пред тази безсрамна лъжа.

— Отказала е на всеки присъстващ мъж в тази стая — уточни Дейви, — а миналата седмица даде пътя и на Санди Гордън.

Дънкан ритна силно в прасеца брат си и го накара да млъкне. Лицето на Роб Кенеди почервеня, сякаш всеки миг щеше да получи удар.

— Отблъснала си наследника на граф Хънтли?!

Лейди Елизабет и по-малката й дъщеря Бет избраха точно този момент, за да влязат в залата. Майката на Тина огледа присъстващите и несигурно се спря. Чудеше се, дали ще има достатъчно храна, за да засити всички тези млади издънки на рода Кенеди. Роб не обърна внимание на появата им, но успя да овладее гнева си.

— След вечеря ще дойдеш в стаята ми. Да ме прости Господ, но дъщерите са истинско проклятие за един мъж.

Андрю Кенеди, който имаше рицарско отношение към жените, помоли Тина да седне до него. Донал се настани от другата й страна и предупредително прошепна в ухото й:

— Татко ти е много ядосан. Внимавай с него…

Девойката дари и двамата с благодарни погледи.

— Ще се справя с татко! — храбро ги увери тя, но мисълта за предстоящата среща развали напълно удоволствието й от шоколадовите трюфели на господин Бюрк, които французинът бе приготвил специално за нея. А и проклетият зъб отново започна да я боли.

Две жени, около тридесетгодишни, седяха в другия край на залата, където се хранеха по-високопоставените слуги в замъка Дун. Управителят на замъка хвърли изпитателен поглед на двете бавачки. Всички знаеха, че те едва се понасят и всеки миг помежду им можеше да избухне разправия.

Кърсти, шотландката, която отговаряше за Бет Кенеди — по-малката и мила дъщеря на лорд Галоуей, не можа да прикрие злорадата си усмивка, докато си взимаше парче от пая с овнешко. Оправи деколтето на роклята си, обточено с кожа, и прошепна почти радостно:

— Напаст! Напаст е второто име на Валентина Кенеди.

Ейда, англичанката, която лейди Кенеди бе довела със себе си, когато тя бе още малко момиче, се постара да сдържи избухването си. Тина бе нейна повереница, но двете бяха и приятелки, и доверенички. Ейда все още бе много привлекателна жена, която носеше косата си вдигната високо, за да открие дългата си изящна шия и красивите полюшващи се обеци.

— Сигурна съм, че бедното животно, чиято опърпана кожа носиш, едва ли съжалява за загубата й.

— О! — възмутено възкликна Кърсти и сви тънките си устни. — Езикът ти е непристоен и дързък. Съвсем ясно е от кого се е научила на наглост и Огнената Тина.

— Горда съм, че именно аз съм я научила да отстоява възгледите си. Ако си безволев човек и се оставиш другите да те тъпчат, те просто ще бършат в теб мръсните си ботуши — сухо отвърна Ейда.

По устните на Кърсти отново пропълзя злорада усмивка.

— Този път лорд Галоуей е истински вбесен. Съмнявам се, че тя ще съумее дълго да отстоява възгледите си.

— Роб Кенеди може да бъде много груб, особено с този, който му го позволи, но той уважава смелостта, дори и у една жена. А това е нещо, което ти е напълно непознато.

— Ако тя бе моя повереница, много скоро щях да я науча на покорство и послушание — заяви шотландката. Управителят се изсмя в лицето й. Мили Боже, нужен бе наистина много строг мъж, със здрава ръка, за да научи Огнената Тина Кенеди на покорство и послушание!

— Тя е на шестнадесет години — почти седемнадесет — и е вече зряла жена. Твърде е голяма, за да приема заповеди от бавачката си.

— Бет приема заповеди от мен — твърдо възрази Кърсти.

Ейда нямаше намерение да обсъжда Бет, но не можа да се въздържи:

— Двете са съвсем различни — като деня и нощта. Валентина е истинска красавица, очарователна и забавна.

— И тя много добре го знае — обвинително процеди Кърсти, а погледът й се плъзна по мъжете, заобиколили изкусителната червенокоска. — За нея се говори, че била твърде палава, и нищо чудно, след като ти си я възпитавала на морал.

Ейда бе вдовица, която не можеше да отрече, че се радва на мъжко внимание.

— Ревността не ти се отразява добре, жено.

— От собствен опит знам, че мъжете предпочитат жената да е по-невинна и неопитна. Никак не им се нрави, когато цветчето вече е откъснато — злобно заяви Кърсти.

— От собствен опит ли? По-скоро това е плод на въображението ти — на Ейда вече й бе дошло до гуша и реши да накара противничката си да замълчи. — Знаеш ли какво се случва със старите моми, когато навършат четиридесет години? Дупките им зарастват!

Кърсти ахна, а лицето й пламна. Надигна се и избяга от масата. Управителят се задави с бирата си. Обаче задоволството на Ейда мигновено се изпари, когато един паж приближи и я дръпна за ръкава.

— Лейди Кенеди иска да те види.

Бледата лейди Кенеди бе последвала съпруга си в една от стаите на първия етаж, която той използваше за делови срещи. Валентина бе влязла след майка си. Ейда се появи последна и прошепна в ухото на повереницата си.

— Още един ден и той ще е заминал.

По навик Тина сви едното си изящно рамо, а Ейда въздъхна примирено. Не бе възможно да не прехвърчат искри, когато се срещнат два избухливи характера.

Майката и дъщерята седнаха, а Ейда остана права зад стола на Тина. На младини Роб Кенеди бе красив мъж с пламтяща червена коса. Сега в нея се виждаха сребърни нишки. Руменото му лице се бе набръчкало, брадичката бе станала двойна, а закръгления му корем бе доказателство за таланта на господин Бюрк. Обаче все още бе внушителен мъж, с широки рамене и умни, проницателни очи. Сега стоеше с гръб към огъня, а когато заговори, гласът му бе измамно тих:

— Да не би да подушвам някакъв заговор? — погледът му се спря върху безпомощната му съпруга. — Колко точно предложения за брак са останали скрити от мен?

Лейди Елизабет пребледня още повече.

— Роб, аз не знам нищо за това — тихо отвърна тя.

— Не знаеш нищо… не знаеш нищо? В името на Бога, жено, така ли си живееш в пълно неведение? Ти не знаеш нищо и никога не си знаела! — гласът му се извиси и дрезгавите му нотки отекнаха болезнено в стаята.

— Моля те, не плаши мама — обади се Тина.

— Нямам намерение да плаша майка ти… ти си тази, която трябва да се страхува! — очите им се срещнаха и той сурово продължи: — Каква е ползата от дъщерите за мъжа? — последва тишина. — Сега ще ви разясня. Момичетата, особено ослепителни красавици като теб, са ценни при сключването на бракове между могъщите кланове, за да се запази мира, да се увеличи силата и богатството им — отново се обърна към съпругата си. — Не биваше да те слушам. Трябваше да я изпратя в кралския двор и досега щеше да има съпруг и да носи детето му в корема си!

— Последната Кенеди, която отиде в Двора, не успя да си намери съпруг — осмели се да възрази лейди Елизабет.

Ако говориш за моята малка братовчедка Джанет Кенеди, то тя направи нещо по-добро — стана любовница на двамата най-могъщи мъже в Шотландия — на Арчибалд Дъглас, граф Ангъс, а сега и на самия крал.

— Не се осмелявай да произнасяш това име тук — прошепна Елизабет.

— На Джанет Кенеди? Е, тя може и да е малко развратна, но позволи да ти напомня, жено, че мъжете от рода Кенеди са били крале на Карик. В нашите вени тече най-благородната кръв на Шотландия!

— Говорех за Дъглас — тихо рече съпругата му.

Роб Кенеди смутено се изкашля.

— А, добре, нямах намерение да изваждам на бял свят болезнените спомени, Лизи. Господ да ги порази всичките проклети негодници от рода Дъглас!

Елизабет притисна кърпичката към очите си.

— Може ли да се оттегля? Не се чувствам добре — умолително изрече тя.

Той кимна. Остана мълчалив, докато лейди Кенеди излезе от стаята, а след това гневът му се изля с пълна сила върху двете жени:

— Видя ли какво направи! Трябва да те набия, задето разстрои майка си!

Тина рипна като ужилена.

— Ти я разстрои с приказките си за онези презрени Дъглас!

Баща й махна пренебрежително с ръка.

— О, жените са толкова чувствителни. Това се е случило преди петнадесет години и би трябвало отдавна да е забравено. Тя се държи така, сякаш Дамарис е била нейна сестра, а не моя.

— Дамарис е била най-добрата й приятелка, единствената й приятелка в Шотландия. Кланът Дъглас я е отровил и майка ми никога няма да го забрави!

— Сега не става дума за това — вгледа се в изразителното и изключително красиво лице на дъщеря си и за сетен път се запита как, за Бога, бе създал такова прекрасно дете. Отблясъците на пламъците танцуваха по сърцевидното й личице и превръщаха косите й в разтопена мед. Тя привличаше мъжете, както медът пчелите и досега за него бе истинска загадка, кай никой мъж не й бе предложил да я направи своя съпруга. Сърцето му омекна. — Момичето ми, искам да се омъжиш за наследника на Камбъл или за наследника на Гордън.

— Татко, не искам да се омъжвам. Защо не ме научиш да плавам с един от корабите ти и да превозвам вълна до Фландрия?

Лицето му отново придоби сурово изражение и този път обвиняващият му поглед се спря върху Ейда.

— По дяволите, жено, ти ли й натъпка главата с тези глупости? Защо не направи от нея едно нежно и послушно момиче?

— Милорд, Шотландия е сурова страна, хората й са непокорни и груби. Кълна се, че би било грешка да възпитам Тина като майка й или като сестра й Бет. Освен това… хм, тя твърде много прилича на вас, за да бъде нежна. А колкото до послушанието, ще е нужен много силен мъж, за да я превърне в покорна и хрисима съпруга.

— Да, аз дори се съмнявам, че това изобщо е възможно. Тина, момичето ми, послушай стария си татко. Избери си мъж, докато все още имаш тази възможност. Вече си почти на седемнадесет. Ако скоро не се омъжиш, Арчибалд Кенеди, графът на Касилис, ще ти избере жених. Това е негово задължение като леърд на клана. Или кралят може да ти намери съпруг по своя преценка. Бъди разумна — избери си някой син на граф и един ден ще бъдеш графиня! А сега си върви, хитрушо! Искам да разменя някоя и друга дума насаме с Ейда. Господи, понякога жените са толкова упорити и твърдоглави! — възкликна той, след като дъщеря му излезе.

— Самият ти не уважаваш тези, които не са твърдоглави, Роб Кенеди!

— Трябва да призная, че е така. Другата само ми досажда със сълзите и хленченията си — имаше предвид съпругата си. — Предполагам, че ще трябва да я отведа в Англия, за да я успокоя — хвърли й кос поглед. — Ти имаш чудесна фигура, Ейда… мина доста време откакто не сме се забавлявали заедно. Мислиш ли, че тази нощ ще имаш нужда от компания?

Ейда тръсна глава и обеците й предизвикателно се разлюляха.

— Може би…

Когато Ейда влезе в стаята на Тина, я завари седнала пред излъсканото сребърно огледало. Устата й бе отворена, а вратът й бе изкривен под странен ъгъл.

— Дай да погледна — Ейда взе големия свещник.

Тина послушно отвори по-широко уста и посочи на вътре. След миг Ейда облекчено въздъхна.

— Редно е зъбите да растат през пролетта. Благодаря на Бога, че не си позволила на Палача Ботуик да го извади. Една жена е длъжна да запази всичките си зъби, каквото и да й струва това. Така лицето ти ще остане красиво. Ако ти извадят някой зъб, страните ти ще хлътнат и ще изглеждаш ужасно.

— Благодаря ти, Ейда. Ако изчакам, дали болката сама ще отмине?

— Ако бях на твое място, щях вече да съм си легнала. Може би на сутринта няма да има и следа от болката — Ейда искаше най-доброто за Тина, но в същото време трябваше да се погрижи и за своите интереси. — Утре е първият ден на май.

— Белтейн! — възкликна младото момиче и прегърна раменете си, развълнувана от приближаването на свещения за келтите ден. Утре селяните щяха да танцуват край украсения с цветя и ленти кол, а през нощта — край големия огън. И танците нямаше да бъдат единствените им занимания!

Тина се прозина, повдигна красивите си рамене и взе нощницата си.

— Лека нощ, Ейда. Струва ми се, че ще последвам съвета ти.

В мига, в който Ейда излезе през вратата, Тина пъхна нощницата под възглавницата си.

— Как ли пък не! — щастливо измърмори девойката. Тази нощ циганите щяха да се върнат от долината на Галоуей.

[1] Cherie — Скъпа (фр.). — Б.пр. ↑

[2] Soupcon — Много малко (фр.). — Б.пр. ↑

[3] На английски супа е soup и лордът, който не знае френски, погрешно решава, че става дума за супа. — Б.пр. ↑

[4] Peste — По дяволите (фр.). — Б.пр. ↑

Глава 2

На около петдесетина километра от замъка на Роб Кенеди — Черния Рам, лежеше на пода в голямата зала и хвърляше зарове заедно с братята си и някои от воините си. Бузер, неговата свирепа голяма ловджийска хрътка, се бе изтегнала в краката му пред огнището.

Пламъците осветяваха мургавото лице на Рам и хвърляха зловещи отблясъци върху суровите му черти.

Рамзи Дъглас имаше остри скули и тъмносиви очи, с гъсти извити черни вежди над тях, които му придаваха заплашителен вид. И наистина, когато се ядосаше, Рам Дъглас ставаше по-страшен и от дявола. Ала тази вечер изглеждаше в добро настроение, увлечен в играта.

Помещението бе доста шумно, но това бе нещо съвсем обичайно. Жителите на пограничните райони на Шотландия приличаха на банда свадливи, гръмогласни и похотливи грубияни и разговорите им винаги напомняха кавга. Отнякъде се разнесе пищене на гайда и Камерон, най-младият Дъглас, запя цинична песен:

„Ура, ура, първи май, да любим момите в полето!“ По-нататък думите ставаха все по-неприлични и към напева се присъединиха и двама от братовчедите му.

Бузер се изправи, протегна се и реши, че компанията е прекалено пияна, за да забележи някой отмъкването на остатъците от обилната вечеря.

Огромното животно се подпря с две лапи на масата и загриза голям кокал с острите си зъби. Един от прислужниците се опита да го прогони, но звярът наостри уши, а от гърлото му се изтръгна застрашително ръмжене. Слугата се отдръпна, награждавайки кучето с обидни епитети, докато Бузер невъзмутимо продължи да опустошава съдържанието на подносите.

Гавин, също толкова мургав като Рамзи, но по-хубав и с по-малко свиреп вид, изгледа замислено брат си.

— Искаш ли да увеличим залозите, за да пораздвижим играта?

— Защо не? — лениво отвърна Рам.

— Ще заложиш ли Джена? — дръзко попита Гавин.

Иън и Дръмонд, капитани на два от корабите на Дъглас, се спогледаха многозначително. Черния Дъглас не бе от мъжете, които споделят каквото и да било, да не говорим за жената, която топли леглото им.

Рам Дъглас развеселено повдигна вежди.

— Срещу какво? — попита той.

Очите на Гавин блеснаха.

— Срещу моя сокол — знаеше, че Рам отдавна се възхищава на великолепната птица.

— Защо не? — сви рамене Рам.

Гавин много добре знаеше, че шансът да го победи на зарове е твърде малък, но нищо не му струваше да опита.

Затова изненадано примигна, когато брат му хвърли тройка. Усети как кръвта закипя във вените му. Изглежда този път съдбата бе на негова страна. После разумът му надделя и той обвинително изрече:

— Ти загуби нарочно, човече.

Рам се изправи на крака и се протегна.

— Няма такова нещо — печалбата ти е съвсем заслужена. Желая ти да й се насладиш докрай. Е, аз излизам.

Гавин Дъглас озадачено го изгледа.

— Мислех, че утре ще доведеш конете от планината.

— Тръгвам призори — отвърна Рам, — а има още осем часа до изгрев-слънце. — Смигна на брат си и взе кожения си елек.

Гавин остана загледан след него, после се обърна към Камерон:

— Той току-що изгуби на зарове и проигра Джена. Подозирам, че го направи нарочно. Защо, по дяволите, ще го прави?

Черните вежди на Камерон се свъсиха недоумяващо. Но след миг си припомни нещо.

— Циганите! Тази вечер циганите се връщат от долината на Галоуей!

Тина се преоблече в топъл зелен костюм за езда, измъкна се безшумно от замъка и се запъти към конюшнята. Погледна към тънкия сребрист сърп на луната и потръпна. Помисли си, че нощта е идеална за езда. Отвори вратите на конюшнята, пристъпи вътре и ноздрите й се свиха от острата миризма на коне, сено и тор, която изпълваше полутъмното помещение. Ала преди да направи и три стъпки, девойката се спря, сепната от десетината мъже от клана Кенеди, които оседлаваха конете си. Момичето и мъжете си размениха смутени погледи. И двете страни знаеха, че са заловени да вършат нещо нередно.

— О, вие отивате на езда! — смаяно ахна Тина. Всичките й инстинкти й бяха крещели, че те замислят да се измъкнат през нощта, но бе предположила, че ще изчакат заминаването на баща й.

— Ама че си глупачка! Разбира се, че не отиваме на езда — отрече Донал. — А ти накъде си се запътила, по дяволите, та се промъкваш така потайно?

Тя не обърна внимание на въпроса му.

— Знам, че излизате на езда. Никой от вас не е облякъл носията на Кенеди, а луната е само за нощна езда!

Донал възседна коня си. Дънкан и останалите от клана го последваха.

— Тина, въображението ти е прекалено развихрено. Отиваме до Глазгоу. Върни се в замъка, момиче, преди да си си навлякла някоя беда.

— Дънкан, накарай Донал да се съгласи да дойда с вас! Ще правя всичко, каквото ми кажете. Искам да ви помогна.

— Ти никога досега в живота си не си правила това, което ти казват — сряза я Донал.

— И аз също съм Кенеди! — избухна девойката. — Искам да дойда, искам да ви помогна!

Дънкан се наведе и поверително изрече:

— Тина, ние отиваме в публичния дом в Глазгоу. Как ще ни помогнеш? Може би ще държиш запретнати полите на момичета?

Грубите думи я накараха да се изчерви. Остана загледана след тях, докато препускаха покрай нея в тъмната нощ.

Валентина всъщност много се зарадва, че братята и братовчедите й пришпориха на север към Глазгоу. Тъй като тя пое на изток, нямаше опасност отново да се натъкнат един на друг.

Циганите обикновено издигаха своя лагер на около десетина километра покрай брега на река Еър. Тина не се страхуваше да язди в тъмното. Притесняваше се единствено красивата й кобила да не стъпи случайно в някоя дупка на язовец и да се нарани, затова препусна в лек галоп към вълнистите склонове.

По хълмовете се белееха овце и новородени агнета, пуснати на свобода от кошарите, за да прекарат първата пролетна нощ на открито. Беше последният ден на април 1512 година. Тина чуваше ромоленето на реката и плисъкът на водата, бълбукаща покрай скалите и речните камъни. Наблизо се разнесе познатият вой на лисица. Беше нощ, изпълнена с обещания и магия. Нощ, която я караше да се радва, че е жива, че усеща полъха на вятъра в косите си и гладките и мускулести хълбоци на коня между коленете си.

Тина се потопи в нощта. Утрото, помрачено от надвисналата заплаха за брак и съпруг бе на хиляди километри от нея, ала когато дойдеше, щеше да го посрещне с гордо вдигната глава. Тя щеше да диктува условията.

Дълго преди да стигне до долината, девойката съзря лагерните огньове, а след това и силуетите на каруците с платнища, приютили мургавите номади.

В края на лагера, под дърветата стоеше огромен черен жребец. Ездачът му се наведе, за да помогне на една млада циганка да се качи на коня зад него. Червените й поли се вдигнаха нагоре, разкривайки дългите й голи крака, които тя предизвикателно уви около силните мускулести бедра на мъжа. Чувствена тръпка разтърси Зара, когато тялото й се притисна към неговото. Всичко у този мъж бе тъмно и твърдо. Брадичката му бе упорито извита, а главата му се издигаше гордо и надменно над широките и мощни рамене. От главата до петите бе облечен в черно. Жакетът и високите до коленете ботуши бяха изработени от мека черна кожа. Зара потръпна при мисълта за опасния и безмилостен мъж пред нея, известен като Черния Рам. От всички мъже, които бе познала — а мъжете бяха нейния занаят, — той бе единственият, над когото не можеше да властва в леглото.

Той внезапно се наведе напред, отпусна ръка върху лъка на седлото и се загледа напрегнато в младата жена с пламтящи коси, които се стелеха по раменете й. Непознатата препускаше право към лагера. Яздеше по мъжки, нещо нечувано за една жена. Скочи от коня си и се втурна с разтворени ръце към един млад циганин. Мелодичният й смях огласи нощта.

— Хийт! О, Хийт, колко ми липсваше!

Рам не откъсваше поглед от изпълненото с живот същество и видя как мъжът я вдигна високо и я завъртя във въздуха.

— Коя е тя? — попита. Гласът му бе нисък. Изобщо не се опита да прикрие интереса си към непознатата красавица.

— Не знам — излъга Зара. — Вероятно нечия съпруга, зажадняла за забранения плод. Във всеки случай по-добре не се заглеждай по жените на Хийт, освен ако не искаш да усетиш острия му нож в ребрата си.

Рам се усмихна. Съвсем очевидно бе, че Зара ревнува. Харесваше много младата циганка, ала по-разумно бе да не се опитва да го заплашва.

— Ще ти хареса ли да ме последваш пешком до замъка Дъглас? — меко попита той.

— А какво те кара да си мислиш, че изобщо ще те последвам? — изсъска Зара, макар че дяволски добре знаеше, както и той, че би го последвала дори в ада!

Хийт и Валентина оживено споделяха какво им се бе случило, откакто се бяха видели за последен път. През лятото циганите бяха отпътували далеч на север чак до Инвъреъри, който се намираше високо в планините, а зимата бяха прекарали в Карлайл, в Англия, където климатът не бе толкова суров. Освен това бяха посетили старата столица Стърлинг, а след това и новата — Единбург, докато кралят и дворът се намираха в резиденцията.

Тина имаше хиляди въпроси към него, като се започне от новините около граф Аргайл Камбъл и се стигне до нейната роднина, за която се носеха слухове, че е новата любовница на краля.

— Истина ли е, че тя е била любовница на Арчибалд Дъглас, омразния граф на Ангъс? — с ужас в гласа попита Тина. — Нищо чудно, че е потърсила закрилата на краля.

— Името Дъглас винаги се произнася със страх, но все пак аз мисля, че Шотландия би трябвало да се бои много повече от Аргайл. Той възнамерява да погълне цялата страна.

— Хийт, Дъглас се намират на по-малко от петдесет километра оттук. Владеят всички земи покрай границата.

— Скъпа, не е чак толкова лошо, че те са силни. След като кралят посочи Дъглас за главен наместник на граничните райони, англичаните осъзнаха, че не могат безнаказано да нападат Шотландия. През изминалата зима не съм чул за значителни набези и от двете страни.

— Е, това наистина са добри новини — засмя се девойката. — Сега ние, шотландците, ще можем да възобновим нападенията помежду си — наклони глава и се вгледа в топлите кафяви очи на Хийт. — Не отговори на въпроса ми за лейди Кенеди.

Циганинът се усмихна и белите му зъби блеснаха в мрака.

— Да върви по дяволите, лейди Кенеди! Какво ново има около лейди Валентина Кенеди?

— Новините са изцяло лоши — подразни го тя. — Един мъдрец ме боли, а докато говоря, брачната примка се затяга около врата ми.

В очите му светнаха развеселени искрици.

— Винаги можеш да избягаш с циганите.

— Някой ден може и да го направя — пламенно изрече младото момиче.

— Ела с мен, старата Мег ще ти даде нещо, което да успокои болката ти.

— О, да! Освен това може да ми предскаже и бъдещето! — ентусиазирано възкликна Тина.

Фургонът на старата Мег бе един малък оазис, отделен от света. Отвън бе боядисан в наситено червено и черно, а вътре бе пълен с всевъзможни джунджурийки, събирани по време на дългия й скитнически живот. Тя предсказваше бъдещето, правеше магии и раздаваше лекове за всякакви човешки страдания и болежки. От тавана висяха изсушени билки, от които се носеха остри миризми, а стените бяха скрити зад прашни дървени лавици, наблъскани с глинени гърнета, купички и дървени кутии, съдържащи най-различни прахове, балсами и всякакви отвари, та дори и изсушени тъкани от всякакви животни. Над малката кръгла маса висеше полирана до блясък масивна бронзова лампа, хвърляща призрачно червеникаво сияние върху вълшебната стъклена топка и разхвърляните карти таро.

Мег, хитра стара циганка, бе забогатяла навремето покрай тайните помятания на благородните дами, изпаднали в затруднено положение. Когато посещаваше кралския двор, винаги си имаше доста работа.

Тя не поздрави Тина, когато девойката изкачи стълбичката, водеща към вътрешността на фургона, но й приготви отвара за зъбобола й. Хийт бе неин внук. Майка му бе умряла при раждането му.

— Мег, ще ми предскажеш ли бъдещето? — с надежда попита Тина, щом приседна край тясната масичка и отпи с неохота от блудкавата отвара на старата циганка.

— Ще те чакам при огъня — рече Хийт, който стоеше с приведена глава, за да не се удари в ниския таван.

Старата Мег стисна устни и обви стъклената топка със сухите си кокалести пръсти, но след минута мълчание отсече:

— Тази нощ звездите не са благоприятни за гледане. Нищо не мога да ти кажа!

Тина впери поглед в очите на старицата, опитвайки се да наложи волята си.

— Мег, зная, че можеш да четеш картите.

Циганката присви устни. Не одобряваше приятелството между внука си и това своенравно и разглезено момиче. Нямаше причини да изпитва любов към представителите на клана Кенеди.

— Прекръсти дланта ми със сребро — заповяда тя и подаде обезформената си ръка.

Тина постави три сребърни монети върху мръсната длан и затаи дъх, докато разбъркваше картите, които Мег й подаде. Затвори очи и си намисли желание, както я бяха научили, после върна тестето на гледачката.

Първата карта се оказа Императора. Мег обясни значението й:

— Един тъмнокос властен мъж е седнал на трон. Задната и страничните облегалки на този царски трон са издялани като глави на овни. В дясната си ръка той държи Кръста на живота, египетски символ. Върху дясното му рамо има друго изображение на глава на овен. Зад него се издигат голи планини. Картата на Императора е картата на земното познание. Този мъж се подчинява най-вече на разума си, а не толкова на чувствата — защото той представлява закона и властта. Оголените планини показват неговата мощ. Той е непреклонен и пълновластен господар. Роден е за водач, а не за подчинен. Той се радва на властта си и управлява с желязна ръка.

Мег обърна втората карта. Беше Императрицата. Старицата описа значението на картата:

— Една красива жена носи корона с дванадесет звезди. От едната й страна се вижда сърцевиден щит със знака на Венера. Пред нея се простира поле с узряла пшеница, а зад нея се виждат три разцъфнали дървета. Това е Афродита, богинята на любовта. Тази карта е знакът на плодородието. Двата пола са слети в едно цяло. Това се тълкува като осъществяване на любовните потребности. Тя представлява небесата на земята, Райската градина, дверите към земните наслади и съкровените радости.

Мег взе картата, изобразяваща Пажа с мечовете.

— Младежът стиска в ръката си меч. Заобиколен е от облаци. Той трябва да докаже мъжествеността си с битка. Прибягва до агресивността, за да потисне съмненията си — Тина веднага си помисли си брат си Дейвид. Затаи дъх, когато Мег обърна втората карта с мечове, защото знаеше, че това са най-лошите карти в колодата. Това бе картата с Петте меча.

— Един мъж носи върху рамото си два меча, още един в дясната си ръка и гледа с презрение към двете унили фигури, чиито мечове лежат на земята. Небето е потъмняло от буреносни облаци. Този мъж закриля другите и е истински воин — безпристрастен и безчувствен. Тази карта означава, че ще загубиш нещо; ще има скъсване и раздяла с хора, които те обичат.

Тина с облекчение видя, че следващата карта е тази на Седемте жезъла, но обяснението на Мег прозвуча злокобно.

— Седемте жезъла подсказват за някаква промяна. Тази карта означава, че трябва да се пазиш от предстоящи беди. Трябва да си твърда и непреклонна и смело да посрещнеш всякаква съпротива, защото промяната означава развитие и живот.

Следващата карта бе тази с Четирите чаши и Тина облекчено си отдъхна. Мег продължи:

— Един мъж се е облегнал на едно дърво, а ръцете му са скръстени пред гърдите. Една ръка му поднася чаша, докато други три чаши са наредени пред него. Младият мъж не поема протегната му чаша, по-скоро обмисля дали да го стори. Картата е знак на любовното ложе, на насладата, на неустоимите плътски копнежи.

Мег обърна седмата и последна карта. Младото момиче ахна смаяно; това бе картата на Десетте меча. Старата циганка не каза нищо. Тина не се нуждаеше от обяснение — съвсем ясно виждаше един мъж, проснат върху земята, а от гърба му стърчаха дръжките на десет меча. Над него се бе ширнало мрачното небе.

Мег припряно събра картите.

— Тази карта има много значения; всичко изглежда черно.

— Моля те, разтълкувай ми всичко като цяло — рече Тина, събрала цялата си смелост. — Ще се сбъдне ли желанието ми?

— Да — отвърна без колебание Мег.

Тина въздъхна облекчено. Макар да имаше някого наум за свой бъдещ съпруг, си бе пожелала през тази година да не се омъжва.

— Картите говорят сами за себе си. Ти ще се забъркаш с тъмнокос мъж, чийто символ е овенът. Той ще властва над теб. Императрицата… това си ти. Тъмният мъж ще ти донесе чувствена наслада и ще задоволи сексуалните ти нужди; ти ще бъдеш оплодена.

Тина реши, че нищо от това няма да стане, след като желанието й щеше да се сбъдне, а тя си бе пожелала да не се омъжва.

— Пажът с мечовете — това е някакъв младеж, който ти е много близък. С него ще започне цял наниз от беди, една от друга по-зловещи. Петте меча означават, че ще има битка и борба, кръвопролитие, което ще завърши с раздялата ти с хората, които обичаш. Седемте жезъла потвърждават тази промяна и те предупреждават да отстояваш твърдо волята си, но Четирите чаши показват, че ще получиш предложение и решението ще бъде само твое.

— А последната карта? — настоя младото момиче. Мег се вгледа в тъмнокосия мъж, проснат на земята с десет меча, забити в гърба му. Нейният любим Хийт беше тъмнокос и мургав. Впи пронизващ поглед в Тина.

— Ще настане ден, когато ще предпочетеш да си мъртва! — зловещо предрече старата циганка.

Тина усети как нещо се раздвижи до крака й под масата и скочи.

— О, какво е това? — извика, повдигна края на покривката и надникна отдолу. Видя една голяма костенурка, върху чиято черупка блестеше голям червен скъпоценен камък. — Това рубин ли е? — изумено попита девойката. — Не се ли страхуваш, че някой ще открадне костенурката ти? — попита и прокара пръст по камъка.

Мег презрително изви устни.

— Този камък е прокълнат. Всеки, който го докосне, ще изпита огромна болка и тъга!

Тина я погледна и внезапно цялото й оживление се стопи. Циганката се опитваше всячески да я сплаши. Не съществуваха такива неща като проклятия. На този свят всеки сам бе отговорен, за щастието си или за сполетелите го нещастия.

— Много обичаш да дразниш и да плашиш хората, Мег. Благодаря ти за отварата. Болката в зъба ми напълно изчезна.

Излезе от фургона и отиде да се сбогува с Хийт, за да успее да се върне в Дун преди някой да открие отсъствието й.

— Ще ме заведеш ли утре вечер да видя огньовете на Белтейн?

Зъбите му блеснаха.

— Нима имам избор? Ако ти откажа, ти ще отидеш сама — вдигна я и я нагласи върху седлото.

— Татко отплава утре — довери му Тина. — Ще мога да остана през цялата нощ!

Рамзи Дъглас префуча в галоп по подвижния мост на замъка си. След него пазачът побърза да го вдигне и спусна желязната решетка, за да не може външен човек да проникне зад високите порти. Пазачите бяха дали на господаря си прозвището Буйната глава, защото винаги яздеше като вихър, дори и когато на седлото му имаше жена.

Зара изтича по стълбите, изпреварвайки Рамзи Дъглас. Вдигнатите й високо поли разкриха изящни глезени и стройни голи крака. Рам я последва с факла в ръка, чийто пламък трептеше и пращеше, хвърляйки дълги сенки върху грубите каменни стени на замъка.

Внезапно на горното стъпало се появи още един мъж с горяща факла. Той се отдръпна с леко залитане, след като ги поздрави с кратко кимване. Рам пъхна факлата си в желязната скоба на стената до вратата на стаята си и Зара влезе в просторното помещение, в което за пръв път бе пристъпила миналата пролет. Рам запали лампата, а тя се обърна към него с предизвикателно нацупени устни.

— Той ме мрази! — заяви младата жена.

— Колин не мрази никого. Той е твърде мек и слабохарактерен, за да проявява толкова силни чувства.

— Погледна ме с отвращение — не съм сляпа.

Рам й се ухили.

— Този поглед беше предназначен за мен. Моят братовчед не одобрява тичането ми след жените. Ако зависеше от него, вече щях да съм женен, заобиколен от синове, които да ме наследят. Между другото, това е желанието и на целия клан.

Тя пристъпи към него, обви ръце около шията му и прошепна:

— Подозирам, че в този замък се слуша само твоята воля и ничия друга.

Младият мъж я изгледа равнодушно.

— Правилно подозираш — макар че вече бе доста късно, той изглежда не бързаше и Зара се почувства засегната.

Погледът му се плъзна по малките й щръкнали гърди, които мигом се втвърдиха, после се вдигна към леко дръпнатите й очи, свидетелство за екзотичните й предци.

— Загуби ли другата обеца, която ти дадох? Или вече си я заложила?

Тя го стрелна предизвикателно.

— Това беше първото истинско злато, което съм спечелвала досега. Ще го пазя завинаги — на място, което ми е най-скъпо.

Пленителната циганка говореше със загадки, а нито му беше времето, нито пък имаше търпение за женски приказки. Отблъсна я от себе си, за да свали черния, кожен елек. Очите й се разшириха, когато видя ризницата отдолу. Движенията му бяха толкова гъвкави и плавни, че изобщо не бе помислила, че носи тежки доспехи. Ала Черния Рам имаше много врагове и трябваше да се пази.

Той свали ленената риза, ботушите и кожените си панталони. Очите на Зара светнаха жадно при вида на великолепното му тяло. Самата тя носеше само пола и блуза. Пръстите на Рам изхлузиха блузата през главата й.

— Нека сега да те погледна — рече младият мъж, докато я държеше на една ръка разстояние от себе си.

Върхът на езика й облиза бавно чувствените й устни, тя вдигна полата до брадичката си и гордо се изпъчи пред него. Тъмните му очи мигом се оживиха, когато видяха триъгълника от черни къдрици.

— Господи! — задъхано прошепна Рам. — А аз си мислех, че съм видял всичко!

Другата златна обеца от чифта бе забодена на върха на нейната женственост.

— Това ми осигурява много повече клиенти, отколкото мога да обслужа. Аз съм най-високо платената проститутка в Шотландия, по-известна от всяка друга. Кралят беше във възторг.

— Кралят? — подсвирна Рам. — Как сме двамата в леглото?

Тя изхлузи полата си и я захвърли на пода.

— Кралят не е лишен от талант на любовник, но ти определено имаш по-дълъг… жезъл!

Рам изръмжа доволно и я вдигна високо във въздуха, сякаш бе лека като перце. Хвърли я върху голямото легло и се просна до нея. Пръстите му опипваха златната обеца.

— Големината й е такава, че един мъж да може да мине през нея, преди да влезе през вратите на рая — промълви Зара и разтвори широко колене. Златната халка се залюля над пулсиращата и влажна женственост.

— Тогава си имала неподходящи любовници, моя дива циганко. Както виждаш, съм твърде голям, за да мина оттам. Обаче, ако настояваш да си играем игрички, предполагам, че ще намеря и други приспособления, които да се промушат през халката.

Глава 3

Както бе предвидил Роб Кенеди, съпругата му направи всичко, за да й позволи да посети родния си дом в Карлайл. Сандъците с багажа й бяха готови по обяд. Петте деца на Кенеди, както и братовчедите от различните клонове на рода, слязоха до устието на реката, за да ги изпратят и да им пожелаят приятен път на борда на „Тисъл Дун“.

През цялата нощ Тина бе обмисляла съвета на баща си за избора на съпруг и сега бе решила да го зарадва преди отпътуването. Докато вървяха към кораба, тя обви ръка около кръста му, а той я прегърна с обич. За сетен път си помисли колко много прилича на него.

— Какво би казал за един съюз с рода Хамилтън? — нехайно попита тя.

Той я изгледа проницателно. Дали дъщеря му намекваше за наследника на граф Аран? Господи, Джеймс Хамилтън, граф Аран, бе внук на крал Джеймс II[1] и главнокомандващ на цялата шотландската флота!

— Да не би да говориш за Патрик Хамилтън?

— Много отдавна реших, че той е най-подходящият от всичките ми ухажори — усмихна му се тя.

— Ти си една малка умница! Покани го в Дун — посъветва я баща й.

— Флагманският кораб на краля е пуснал котва на километър и половина открай Еър, а Патрик познава тези места.

Лорд Кенеди се усмихна широко и силно я прегърна.

— Не се съмнявам, че много скоро ще опитомиш този млад жребец — лицето му стана сериозно и той размаха предупредително пръст. — Само не позволявай на момчето да се възползва от теб, преди да ти направи предложение!

Когато платната на кораба се издуха и той се насочи към морето, всички си отдъхнаха с облекчение. Дейви прикри прозявката си с ръка, а Тина се пошегува:

— Изненадана съм, че си успял да се надигнеш от леглото, за да изпълниш синовните си задължения.

— За Бога, трябваше със собствените си очи да се уверя, че заминава. Напоследък не прави нищо друго, освен да ми чете проповеди относно нечестивите желания на плътта. Вече ми се повдига само от мутрата на този дърт развратник!

— Този следобед Дейвид сякаш не е на себе си — измърмори Тина към брат си Донал.

— Тъкмо обратното. Той е най-поквареното малко копеле на всички времена — отвърна Донал, спомняйки си за младата проститутка, с която се бе забавлявал Дейви в публичния дом миналата нощ.

Тина не прие насериозно приказките на по-големия си брат. Когато бяха малки, двамата с Дейви бяха особено близки. По-големите им братя не го включваха в момчешките си занимания, защото бе доста по-малък от тях, и Дейви бе принуден да си играе с момичетата. Тина като по-голяма, винаги го бе защитавала. Бе заставала на негова страна срещу останалите. Напоследък той бе започнал да се отдалечава от нея, опитвайки се, да се докаже като истински мъж, макар че все още си беше момче, а слабичката му фигура бе далеч от едрите и мускулести тела на мъжете от клана Кенеди. Струваше й доста усилия да престане да се отнася майчински към него.

Тина поизостана от другите и закрачи покрай брега редом със сестра си Бет.

— Радвам се, че мама не настоя да замина с нея в Англия — прошепна по-малката й сестра. Хвърли срамежлив поглед към Андрю Кенеди и лицето й пламна.

Тина проследи погледа й и се усмихна.

— Той никога не ме забелязва — оплака се Бет.

— Защото ти никога не правиш нищо, за да привлечеш вниманието му — изтъкна Тина. — Направи нещо… направи го още сега! — нареди й тя.

Бет, която хем се боеше да направи нещо, хем й се искаше да го стори, се наведе, взе една мидена черупка и забърза напред да настигне Андрю. Събра цялата си смелост и задъхано заговори:

— Лорд Карик, вижте каква раковина намерих току-що.

Андрю сведе поглед към малкото русокосо момиче и разсеяно промърмори:

— Много е хубава, скъпа.

Бет разочаровано намали крачките си и Тина приближи до нея.

— Мъжете не се интересуват от красиви мидени черупки, Бет.

— А какво ги интересува? — попита сестра й с широко отворени очи.

— Винаги можеш да разчиташ на две неща — засмя се Тина. — Но вместо да избъбри пари и секс, тя рече: — Един мъж би се заинтересувал, ако намери златен дублон в пясъка или ако плува на лунна светлина с голо момиче.

Бет пребледня, искрено шокирана от думите на по-голямата си сестра.

— Не взимай всичко толкова насериозно — посъветва я Тина. — Мъжете обичат да се смеят. Виж какви са шумни и безцеремонни. Изискват се специални умения, за да ги отвлечеш от мъжките им дела и да задържиш вниманието им. Нека ти покажа.

В очите й блеснаха закачливи пламъчета. Свали обувките и чорапите си и запретна поли, разкривайки стройните си боси нозе. Мъжете мигом се приближиха към нея, привлечени като мухи от мед. Когато подмятанията и забележките им станаха прекалено неприлични, тя започна да ги плиска със студена вода. Бет смаяно видя, че вместо да побегнат, за да не се намокрят, младежите станаха още по-настойчиви и се бутаха и блъскаха един друг като овни, кръстосали рога заради овца. Валентина ги разгони като кралица, отпращаща придворните си лакеи. После седна на един камък, обу обувките си и пъхна чорапите в джоба на роклята си.

— Тина, искаш ли да вечерям с теб в твоята стая и да прекараме вечерта заедно? — с надежда предложи Бет.

Тина я изгледа озадачено.

— Тази вечер е Белтейн и аз ще излизам — лицето на Бет помръкна. — Ела с мен! — великодушно я покани Тина.

— За Бога, не! Нима не се страхуваш? — ужаси се Бет.

— Мъничко, но така е още по-вълнуващо. Също като да отидеш на гробището на лунна светлина или да се къпеш гола в тъмните води на Блак Лох.

— Кърсти казва, че ти си порочна — сподели Бет, започнала да вярва в думите на бавачката си.

— Така ли? — доволно попита Тина. — Предпочитам да съм порочна, отколкото страхлива като заек. А освен това няма от какво да се страхувам. Хийт се върна. Той ще се грижи за мен.

Бет трепна и смръщи нос.

— Онзи дрипав циганин?

— Онзи дрипав циганин е истински мъж, за какъвто всяка жена може само да мечтае в най-смелите си сънища — ала Тина трябваше да си признае, че почувства облекчение от отказа на сестра си. Отметна красивите руси кичури от лицето на Бет и кимна към групата от червенокоси млади мъже. — Утре всичките ще си отидат. Дойдоха само за да докарат вълната. Искам тази вечер да вечеряш в голямата зала. Облечи най-хубавата си рокля.

Рано следобед Рам Дъглас, известен с прозвището Буйната глава, яздеше вече осем часа и преди да падне мракът щеше да е стигнал величествените планини Грампиан. За да измине толкова дълго разстояние за такова кратко време, бе взел за смяна още един кон. В пет часа сутринта бе събудил един от хората си и му бе поръчал да отведе циганката в долината. После избра двамина от най-бързите си воини и им нареди до утре вечер да докарат стадата обратно в замъка Дъглас.

Дивите, необяздени коне бяха отведени в северните гори, за да могат да изкарат суровата зима. Те можеха да препускат десетки километри без храна. Тези издръжливи животни бяха предпочитани от патрулите по границата, когато трябваше да обикалят безкрайните пространства от диви и необятни полета. Конюшните на Дъглас се славеха с чистокръвните си и добре гледани жребци. Любимият кон на Рам бе един едър черен звяр, висок повече от деветнадесет педи. Рам на шега го наричаше Рафиън[2].

Младият мъж имаше набито око за конете, както и за жените, и много бързо подбра от стадото чистокръвните кобили и жребци. Остави малките жребчета с майките им, за да изкарат още една година, и се засмя, когато водачът на стадото се опита да го нападне, за да му попречи да му вземе най-хубавите кобили.

Високопланинската част на Шотландия гъмжеше от вълци, мечки и диви бикове и Рам едва се удържа да не отиде на лов. Обаче си бе обещал да не убива животните, освен ако някой звяр не се изпречи на пътя му и застраши стадото му. Инстинктите му нашепваха, че не бива да отсъства задълго от Дъглас. Имаше опасност онези проклети Хамилтън да организират набези върху земите му, което бе напълно естествено за подобни страхливци.

Когато се върне, ще изпрати брат си Гавин на юг в Касъл Дъглас с половината стадо. Замъкът на клана Дъглас, известен още като опасният замък, бе здраво укрепен и се намираше на петдесетина километра навътре от южната граница.

Кърсти мигом застана нащрек, когато Бет Кенеди извади синята си кадифена рокля от скрина с дрехите.

— Смятах, че ще вечеряш в стаята си с мен, тъй като родителите ти не са тук, а замъкът е пълен с мъже.

Този път Бет не отстъпи.

— Тази вечер ще вечерям в голямата зала с Валентина, благодаря ти, Кърсти. Тя ще се погрижи за мен.

Прислужницата сви устни. На слугинската маса щеше да бъде на доста голямо разстояние от повереницата си. И само един Господ знаеше за какво ще заговори на масата онази напаст Тина.

Кърсти слезе долу по-рано, за да не пропусне нищо от вечерта. Валентина пристигна, облечена в дреха с цвят на мед, която караше ярката й красота да изпъква още повече. Кърсти остана доволна, като видя, че мъжете не бяха облекли късите си полички с намерението да впечатлят дамите, и изви шия, за да види по-добре какво ще направи Тина, когато се появи Бет. Никак не се зарадва, когато двете сестри се настаниха на масата между лорд Карик и Калъм Кенеди. Благоприличието изискваше неомъжените млади дами да седят до братята си.

Ейда зае мястото си на масата на прислугата и веднага забеляза тревогата на Кърсти. Като истинска неприятелка тя побърза да посипе сол в раната.

— Радвам се, че Тина е решила да научи Бет на светски маниери.

— Не смятам, че Валентина Кенеди може да бъде пример за подражание на моята нежна и кротка Бет — изсъска в отговор Кърсти.

— О, Кърсти, поне една вечер се отпусни — спокойно изрече Ейда. — Все пак е Белтейн.

— Но това е един отвратителен варварски обичай! — възмути се Кърсти. — Как се осмеляваш да говориш за него в един почтен, християнски дом? Той е само извинение за поквареното и греховно поведение на простолюдието. Е, позволете ми да ви кажа, госпожо, че тези, които се поддават на нечестивите желания на плътта, никога няма да отидат в царството небесно.

— Ти смяташ, че църквата и сексът нямат нищо общо? — засмя се Ейда. — Колкото е по-свят поводът, толкова по-пламенно и страстно е освобождението на плътта. Разказвала ли съм ти някога историята на абатството на Абърдийн?

— Не желая да слушам подобни мръсотии и сквернословия! — отсече Кърсти. Погледна към управителя на замъка и към останалите слуги и забеляза, че те се надсмиват над неудобството й.

През това време Тина се забавляваше не по-малко от Ейда, дразнейки събеседниците си.

— Андрю, защо не разкажеш на Бет за интересните си преживелици миналата вечер — попита тя със сериозно лице, но в очите й искряха дяволити пламъчета.

Андрю й хвърли предупредителен поглед, като изобщо не можеше да се начуди как е възможно да изглежда толкова невинна.

— Сигурен съм, че тя не се интересува от мъжките работи — промърмори той.

— О, грешите, лорд Карик. Те винаги са ме очаровали — отвърна Бет, ловейки всяка негова дума.

— Твоите братя ми показаха някои части от Глазгоу, които никога не бях виждал — смотолеви младежът между две хапки.

— Чувала съм, че там има доста окаяни бордеи, но съм виждала и няколко хубави къщи, пък и дамите в града се обличат съвсем различно, не смятате ли?

— Разкажи ни за къщата, която си посетил, и как бяха облечени дамите в нея — настоя Тина.

— Едва ли ще ви бъде интересно — повтори Андрю.

Но Бет постави малката си ръка върху неговата.

— Моля ви, лорд Карик — тихо го помоли тя. Андрю се изчерви, като си припомни нощта на разврат, покри ръката на Бет със своята и нежно обясни:

— Сестра ти просто се шегува. Тя много добре знае, че прекарахме миналата нощ в… една кръчма.

— О, колко съм глупава — изкиска се Бет. Тина също се засмя, а накрая и Андрю се присъедини към тях и всичко бе простено.

— Госпожо, ще ме удостоите ли с честта да дойдете на празника с мен? — попита управителят в другия край на залата.

— О, съжалявам, Джак, но вече приех предложението на господин Бюрк — отвърна Ейда и хвърли доволен поглед към Кърсти, защото знаеше, че неприятелката й си бе загубила ума по красивия французин.

— Бюрк? Онзи надут готвач? Мислех си, че ще предпочетеш по-вълнуващ компаньон за тази специална нощ — обидено заяви управителят.

— Господин Бюрк е главен готвач — поправи го Ейда. — А и мога да те уверя, че умее да бъде изключително вълнуващ.

В отдалечения край на залата Валентина искаше да се увери, че всички ще бъдат заети с нещо, когато по-късно се измъкне от замъка. Обърна се към Калъм и Андрю:

— Предполагам, че ще тръгнете призори. Какви са плановете ви за тази вечер?

Мъжете се спогледаха и Андрю отвърна предпазливо:

— Е, смятаме отново да посетим Глазгоу.

— О, много лошо. Мислех, че ще отидете да се позабавлявате край огньовете на Белтейн. Сигурно ще ви остане малко време, преди да потеглите за Глазгоу.

— Тъкмо това възнамерявах да направя след вечеря — кимна Андрю.

Калъм го изгледа намръщено.

— Бих се радвал да те придружа, Тина. Нощта е доста тъмна и една дама се нуждае от силна ръка, на която да се опре. Предлагам своята.

— И двамата сте толкова галантни — усмихна се младото момиче. — Аз не мога да приема, но предполагам, че Бет ще се зарадва да я придружите.

И двамата разбраха, че са били надхитрени и се поклониха на лейди Бет.

— За нас ще бъде чест, господарке.

Ръката на Кърсти се стрелна към гърлото й, когато видя как възпитаницата й хвана двамата мъже под ръка. Не беше обичайно една прислужница да приближава към господарската маса в голямата зала, но тревогата я накара да пренебрегне етикета.

— Милейди, аз ще ви придружа, където и да отивате.

Тина огледа студено жената от главата до петите.

— Не се самозабравяй, Кърсти. В момента аз съм господарката на Касъл Дун. Не смятам, че лорд Карик ще се зарадва на компанията ти. Според мен е по-добре да се задоволиш с управителя.

— Но… но Бет никога не е оставала сама с мъже — сърдито възрази прислужницата, докато гледаше как повереницата й излиза от залата.

— Е, значи й е дошло времето — отсече Тина. — Тя ще е в безопасност с двамата, Кърсти. Освен това не смятам, че Бет ще събуди порочните им страсти.

— Мъжете винаги са порочни! — изсъска Кърсти.

— Нима? — Тина повдигна въпросително вежди. — Ще трябва да ми разкажеш всичко, което знаеш за мъжете… някой друг път, когато имам време — Тина махна на Ейда. Това бе нейният начин да й каже: „Не ме чакай!“

Тина не се бе отдалечила и на километър от замъка, когато Хийт я пресрещна. Той бе облечен с панталони от мека еленова кожа и яздеше кон, с който биха се гордели дори конюшните на клана Кенеди. Тя подсвирна възхитено.

— Откъде го намери?

Младият циганин й се ухили и потърка носа си.

— Не задавай въпроси, скъпа. Не би искала да знаеш.

— Можеш ли да ми намериш чистокръвна арабска кобила? — нетърпеливо попита девойката.

— Това е доста трудно.

— Но не е невъзможно, нали? — настоя Тина.

— Не, скъпа, не е невъзможно.

— Чудесно! Къде ще отидем тази вечер?

— Където пожелаеш. Води ме.

Преди да изрече думите, тя препусна като вихър. Тина бе сплела косите си в дебела плитка, която стигаше до кръста й, но от бързата езда тя много скоро се разплете. Хийт се засмя и се остави тя да го води. Във вените й кипеше буйна кръв и девойката имаше нужда да изразходва енергията си.

Река Еър бе придошла и след като я прекосиха, двамата ездачи препуснаха надолу към долината. Огньовете на Белтейн не бяха запалени по върховете на хълмовете, защото можеха да бъдат сбъркани с предупредителните сигнали за разбойнически набези или други нашествия. Тина се насочи към Мъркърк — обширна равнина, разположена между графствата Еър и Ланарк, където се устройваше най-близкото празненство на Белтейн. Когато превали хребета, видя половин дузина конници, които идваха от срещуположната посока и разпозна светлосините носии на рода Хамилтън.

Тя бързо преметна единия си крак през седлото, за да прикрие факта, че яздеше по мъжки. Надяваше се, че дългата й кадифена пола ще прикрие седлото, неподходящо за една дама.

— Валентина! — Патрик Хамилтън бе едновременно зарадван и загрижен, че я среща толкова късно извън стените на замъка Дун. Скочи от коня си и приближи към нея. Хората му изостанаха, за да ги оставят насаме. Патрик Хамилтън бе тъмнокос и мургав красавец, много елегантен. Вървеше изправен, с горда походка — както подобаваше на потомък на могъщ клан. Ръката му се отпусна собственически върху коляното й. — Не мога да повярвам, че си излязла без придружител. Самото провидение те изпречи на пътя ми.

Тина нетърпеливо помръдна с крак, давайки му да разбере, че ако реши, лесно може да отблъсне ръката му. Последните светлини бързо гаснеха и той не можеше да види златистите й очи, но запалените факли хвърляха отблясъци върху великолепните й коси, които приличаха на разтопена лава. Патрик изпита силно желание да привлече в прегръдките си и да завладее тези изкусителни и обещаващи устни.

— Предполагам, че си дошъл да посетиш адмирала — рече тя. — Ако дойдеш на вечеря в петък вечер в Дун, ще накарам господин Бюрк да приготви любимите ти ястия, Патрик.

— Благодаря, Тина, за мен ще бъде удоволствие. Изглежда ти знаеш накъде отивам, ала аз не знам накъде си се запътила.

— Прав си — засмя се девойката.

Патрик тъкмо протегна ръце към влудяващото го създание и Хийт се показа на хребета. Младият благородник се намръщи при вида на широките рамене и красивото лице на придружителя й.

— Изглежда, че в крайна сметка не си сама — разочаровано изрече той.

— Лека нощ, Патрик, трябва да вървя. Имам много важна среща.

Патрик Хамилтън измина няколко километра, като не преставаше да мисли за Валентина Кенеди, когато изведнъж се сети, че тази вечер е Белтейн. Завладя го мрачно подозрение.

— Не, тя не би се осмелила — опита се да се успокои той.

Мъжете от клана Кенеди бяха обсъдили плана си предишната вечер и бяха решили да навлязат в земите на Дъглас, за да ги оплячкосат. Кланът Дъглас бе най-богатият в Шотландия — земите им бяха най-обширните, а стадата им не можеха да се преброят. Донал и Дънкан обмислиха идеята и я споделиха с братовчедите си. Донал пресметна, че без да приближават много замъка Дъглас, известен още като опасния замък, могат да задигнат около двеста глави говеда и четиристотин овце от арендаторите на Дъглас. Най-хубавото в плана беше, че Дъглас със сигурност щяха да обвинят за грабежа най-отявлените си врагове, клана Хамилтън, които живееха на двадесетина километра в същото графство Ланарк.

Мъжете от клана Кенеди решиха да си поделят плячката и веднага да се разотидат по домовете си, които се намираха в различни посоки. Донал щеше да отведе своя дял в Касъл Кенеди близо до Лох Райън. Надяваше се, че един ден, след като се ожени, този замък ще бъде негов. Щеше да остави една част в имението си в Къркъбри с изглед към Солуей Фърт. Искрено се забавляваше от факта, че четвъртитата кула на замъка му в Къркъбри се намираше на по-малко от двадесетина километра от Касъл Дъглас.

Донал бе издал строга заповед да не се приближава замъкът, за да се избегнат всякакви стълкновения. Това щеше да бъде просто един набег за говеда под прикритието на нощта и Дъглас нямаше да разберат нищо преди изгрев-слънце.

Всичко стана по план и мъжете изпълниха точно заповедите. Всички, с изключение на Дейвид, който изглежда си имаше собствен план. Това бе първото участие на Дейви в нощен набег, макар че отдавна очакваше този миг, докато слушаше със затаен дъх разказите на мъжете по време на сбирките на клана. Изпитваше огромно удоволствие при мисълта за хаоса, който ще настане сред отдавнашните им съперници от рода Дъглас. Говореше се, че те притежават около десет хиляди овце в повече, а това означаваше, че ливадите със сено са много важни за стопанството им. Донал му бе наредил само да гледа и да не участва в краденето на добитъка, но Дейви бе решил да се включи със самостоятелна акция. Той хвърли една запалена факла в ливадата, която мигом бе обхваната от пламъци. Не бе валяло от седмица и сеното лесно пламна.

— Кой безразсъден негодник запали пожара? — яростно изруга Донал, когато подуши дима и чу пращенето на огъня. Арендаторите на Дъглас вече тичаха към мястото на пожара и без съмнение бяха предупредили мъжете в замъка. Огънят през нощта бе много по-ужасяващ, отколкото през деня, и братята Кенеди и братовчедите им успяха да плячкосат говедата и овцете в създалия се хаос. Дънкан яздеше до Донал.

— Дейви беше оставен на пост. Пожарът сигурно е негово дело.

— Кълна се в кръвта Исусова, че ще му одера кожата, когато се върнем в Къркъбри.

Дейвид, въодушевен от успеха си, се насочи към навесите с купи сено покрай стените на замъка. Пламъците се издигаха високо и той ги наблюдаваше като омагьосан, когато внезапно факлата бе изтръгната от ръката му. Огънят лизна ръкава му и платът пламна. В същия момент бе съборен от седлото, сякаш поразен от гръм.

Този гръм бе голият Гавин Дъглас, неохотно напуснал леглото и топлите прегръдки на Джена, новата му любовница. Дейви Кенеди имаше късмет, че Гавин не бе въоръжен, защото в противен случай младежът вече щеше да е бездиханен труп.

Гавин сграбчи конника за яката на дрехата, овъргаля го в праха, за да изгаси пламъците и го блъсна в краката си. Остана изумен, като видя момчето. Изруга яростно и се озърна, но наоколо нямаше никой друг, освен брат му Камерон и неколцина от братовчедите му, втурнали се да гасят пожара, преди да е унищожил цялото село.

Гавин замъкна за косите пленника си в голямата зала, която внезапно се бе изпълнила с воини и слуги.

— Хванах само едно от копелетата! — изръмжа Гавин, когато Колин Дъглас докуцука в залата. — Проклетите Хамилтън вече използват и деца при нападенията си.

Колин огледа пребледнялото русокосо момче и тихо рече:

— Ще донеса превръзки за изгорената му ръка.

— Превръзки? — невярващо извика Гавин. — Ей сега ще го хвърля в огнището, та да се опече и другата му ръка!

— Когато се успокоиш ще осъзнаеш, че Рам ще предпочете да вземе откуп за хлапето.

Дейви реши, че негодниците прекалиха с презрителното си отношение към него, наричайки го хлапе и дете. Събра всичката си слюнка и яростно се изплю в лицето на Колин. Гавин го цапардоса с опакото на ръката си и сцепи устната му. После го блъсна вбесено на пода. Гавин прокара ръка през сплъстената си черна коса.

— Господи, Рам ще ми откъсне топките заради тази бъркотия. Кой беше на стража? — прогърмя страховито и огледа кръвнишки хората си. — Защо не сте вдигнали тревога веднага?

— Помислихме, че е някой от огньовете на Белтейн — смутено се обади началникът на стражата.

— Глупави, мързеливи копелета! Сигурно всички сте били пияни и сте се търкаляли с курвите! — разтри тила си, погледна голото си тяло и си припомни с какво бе зает самият той, докато е горяла реколтата на Дъглас. — Махнете го от очите ми! Заключете го в мазето! — извърна се към хората си. — Имате две минути да оседлаете конете си. Ще ги заловим или поне ще разберем накъде водят следите. Когато Рам се върне, ще ни обеси без да му мигне окото — потри отново тила си, надявайки се той да не е един от обесените.

[1] Джеймс II (1430–1460), крал на Шотландия от 1437 г. По време на войната между Бялата и Червената роза е на страната на Ланкастър (Червената роза) и атакува английските владения в Южна Шотландия. Убит при обсадата на Роксбъро Касъл. — Б.пр. ↑

[2] Ruffian — главорез, грубиян. (англ.). — Б.пр. ↑

Глава 4

Тина Кенеди бе много развълнувана от среднощното си приключение. А срещата с Патрик Хамилтън я бе възбудила още повече. Нека високомерният млад лорд се чуди какво си е наумила!

Двамата с Хийт се присъединиха към влюбените двойки, които прескачаха пламъците, докато огънят още не се бе разгорял. След като пламъците се издигнаха високо в нощното небе, всички се впуснаха в лудешки танци.

Това бе древен езически обичай, с него се празнуваше началото на пролетта и обновяването на цялата природа и Тина не би го пропуснала за нищо на света. Към полунощ всички мъже и жени, стари и млади, или се тръшнаха пияни на земята, или се впуснаха в необуздана любов, късайки дрехите си и съвкупявайки се с всеки желаещ.

Тина бе искрено потресена и Хийт побърза да я отдалечи от извиващите се в похот преплетени тела.

— Вече е време да те заведа в Дун — твърдо рече Хийт. Вдигна я, за да я настани на седлото, а тя се взря в топлите му кафяви очи.

— Винаги ли е така? — нещастно попита девойката.

— Да. Животни! Заблуждават, че не са, защото ходят на два крака.

По време на обратния път тя бе мълчалива и някак си потисната, но Хийт не каза нищо повече. Никога не й забраняваше нищо, нито пък й даваше напътствия за живота. Оставяше я сама да изпита всичко, доверявайки се на здравия й разум, който щеше да я накара да се поучи от грешките си и да не ги повтаря.

Изчака я да премине по подвижния мост на Дун, после обърна породистия си жребец и препусна на юг.

Тина отведе кобилата си в задната клетка, изтри потта й и я покри с вълнено наметало. Внезапно дворът на замъка се изпълни с коне, мъже и добитък. Говедата тихо мучаха, а овцете се втурнаха, блеейки към конюшните. Кучетата се разлаяха, а кокошките закудкудякаха.

— Отведете проклетите овце на горната ливада, а говедата на пасището край реката! — разнесе се грубият глас на Дънкан.

Тина излезе от клетката в дъното тъкмо когато Дънкан палеше един фенер. Очите й се бяха разширили от изумление.

— Мили Боже, вие сте извършили набег!

— Дръж си езика зад зъбите. Какво, по дяволите, правиш тук по това време? Върви в леглото и си дръж устата затворена!

Тина сложи ръце на хълбоците си и отвори уста, за да му възрази, когато той размаха юмрук пред лицето й. Момичето бързо разбра, че брат й не бе в настроение да спори. Сви рамене, повдигна поли и си запроправя път през мучащата и блееща менажерия.

Бе прекалено развълнувана, за да спи. Стана още на зазоряване и отиде в кухнята. Нямаше търпение да изчака сервирането на закуската в голямата зала. Лицето на господин Бюрк имаше зеленикав оттенък, а под очите му личаха тъмни кръгове. Едва се удържаше да не повърне, докато наблюдаваше приготвянето на храната.

— Изглежда Белтейн ти е дошъл твърде много — разбиращо отбеляза Тина.

— По-скоро твърде много уиски! Проклетото питие съсипва стомаха и размеква мозъка. Нищо чудно, че всички шотландци са толкова мудни в приказките.

Дънкан ритна вратата на кухнята.

— За Бога, човече, кога ще ядем? И къде, по дяволите, е момчето с бирата? — изрева той, преди да затръшне вратата.

Господин Бюрк вдигна поглед към тавана.

— Нещо не е наред… никак не е наред. Дънкан е най-разбраният от всички Кенеди.

— Миналата нощ са извършили грабеж — прошепна Тина.

— Е, това би трябвало да му подобри настроението. Набезите са любимото занимание на мъжете по границата.

— Мислех, че любимото им занимание е тичането по жени — продължи да шепне девойката.

Главният готвач поклати предпазливо глава.

— Не, не, cherie, това се отнася за нас, французите.

Тина грабна една току-що изпечена курабийка от таблата.

— Ще отида да разбера защо Дънкан е толкова вкиснат.

Кланът Кенеди се занимаваше с търговия и Дун не беше военен гарнизон, но в замъка все пак имаше малко войска. Всички седяха с мрачни лица край дървените маси в голямата зала. Обикновено вдигаха оглушителна врява и по тишината Тина мигом разбра, че нещо наистина не е наред.

— Е, едва ли може да се каже, че сте весела и безгрижна компания. Къде е Донал? — с внезапна тревога попита тя.

Ръцете на момчето, което наливаше бирата, трепереха, докато пълнеше чашата на Дънкан, и бирата преля.

— Несръчен негодник! — изръмжа Дънкан. — Донал замина за Къркъбри.

— Чакайте да отгатна — Андрю си е отишъл в Карик, а Калъм е в Нюарк — усмихна се девойката. — Разделили сте си плячката и сте се разпръснали в шест различни посоки. Дънкан, планът ти наистина е блестящ. Защо тогава си толкова наежен, сякаш имаш трън в задника?

Дънкан я изгледа мрачно.

— Дейви — промърмори той.

— Дейви? — озадачено повтори тя. — Мислиш, че ще вдигне олелия, задето не сте го взели със себе си?

— Взехме малкия негодник.

Гърлото й се сви.

— И къде е той?

— Защо винаги си пъхаш носа в мъжките работи? — избухна Дънкан.

— Ранен ли е? — извика тя и хукна към стълбите.

— Тина! — гласът на Дънкан прозвуча отчаяно. — Той не се върна с нас. Дейви го няма.

— Няма го?

— Трябва ли да повтаряш всичко като проклет папагал?

— Излезте да го потърсите! — заповяда тя. — В името на Бога, иначе аз ще отида!

— Вече го търсихме… приближихме колкото се осмелихме. Мисля, че са го заловили.

Гневът й избухна с всичка сила.

— Вървете и поискайте да ви го върнат! Заплашете ги, че ще изгорите проклетия им замък до основи! Кой го е заловил? Кого нападнахте?

Дънкан стисна устни, сякаш не искаше да произнесе името.

— Дъглас — изрече накрая с дрезгав глас.

— Черния Рам? — прошепна Тина и кръвта се отдръпна от лицето й. Устните й побеляха и започнаха да треперят. Погледът й обходи лицата на мъжете, ала никой не посмя да вдигне очи. Чувстваше се ужасена и изплашена. — Осъзнавате ли какво сте направили? Предизвикали сте клана Дъглас? — пресипнало прошепна тя. — Мили Боже, но защо сте рискували всичко. Нима не помните, че девизът на Кенеди е: „Обмисли последствията“. Как сте могли да постъпите толкова глупаво и… безотговорно?

— Вината за това нападение вероятно ще бъде приписана на Хамилтън — безгрижното лице на Патрик Хамилтън изплува в съзнанието й, тя изпъшка и безпомощно се отпусна върху близката пейка.

— Но те са заловили Дейви — изтъкна девойката.

— Той не е червенокос като нас. Ако си държи езика зад зъбите, те никога няма да се досетят, че е Кенеди.

— Но той е само едно момче! — извика Тина. — Много добре знаете, що за безмилостни зверове са тези Дъглас! Те ще го измъчват. Мили Боже, Дънкан, трябва да направиш нещо… каквото и да е то!

— Е, ще изчакаме завръщането на Донал. Днес ще си траем. Надявам се, че Дейви няма да си отвори устата от страх кръвта на Кенеди да не изцапа мечовете на Дъглас. Ако не внимаваме, това нападение може да ни донесе повече беди и нещастия, отколкото полза.

Валентина избягваше сестра си Бет, не искаше да я тревожи. На всеки половин час се качваше на кулата на замъка и отчаяно оглеждаше хоризонта. Все й се струваше, че Дейли ще се появи или Дъглас ще изпрати пратеник. Страхът я бе сграбчил за гърлото, докато крачеше неспокойно напред-назад. Искаше й се да вие, но в гърлото й бе заседнала огромна буца и от устата й не излизаше нито звук. Притежаваше твърде развихрено въображение и цялата потрепери само като си представи какво можеха да сторят онези безсърдечни зверове на Дейви или на който и да било от рода Кенеди.

Кенеди бяха прекъснали всички връзки с рода Дъглас заради трагедията, разделила двата клана още когато тя се бе родила. Когато майка й пристигнала от Англия, за да се омъжи за лорд Кенеди, неговата по-малка сестра Дамарис бе станала най-добрата й приятелка. На сватбата Александър Дъглас бе видял Дамарис за пръв път и я бе пожелал. Вихреното ухажване бе завършило с бърза венчавка, а семейство Кенеди вярваше, че е истинско щастие, задето са се сродили с могъщия и богат род Дъглас. Колко дълбоко се бяха заблуждавали!

В пристъп на луда ревност Александър Дъглас бе отровил своята млада невеста. Тина потрепери, надявайки се, че омразата между двата клана няма да унищожи всички тях. Може би Дейвид вече бе мъртъв. От гърлото й се изтръгна ридание и тя отправи гореща молитва към свети Джуд. Ако Дейви все още бе жив, единствената му надежда бе бягството.

Тъмновиолетови облаци се събраха над главата й, хвърляйки зловеща сянка върху двора на замъка. Чувстваше се като затворничка и знаеше, че ако не направи нещо, ще полудее. Трябваше да даде отдушник на страха и тревогата, стиснала сърцето й като с железни клещи.

Изтича в стаята си, зарови в скрина и извади бледолилавата си вълнена рокля. Бе суеверна и вярваше, че този цвят й носи късмет. Пъхна ножа си в единия ботуш, обу и другия, уви се в кадифената си наметка и предпазливо се запъти към конюшните.

Когато препусна с коня си, Тина нямаше определена посока — просто искаше да се освободи от задушаващите я стени на замъка Дун. Яздеше безспир, носейки се на изток, без да се оглежда назад и без да намалява ход. Не забелязваше полята, осеяни със синчец, не усещаше опияняващия им аромат, нито топлия бриз, галещ лицето й. Беше глуха за крясъците на попадийките и блеенето на овцете. Мислите й бяха заети единствено с нещастието, надвиснало над малкия й брат. То бе изтласкало всичко останало.

Постепенно осъзна накъде се бе насочила, дръпна юздите и тревожно се огледа. Беше поела покрай брега на река Еър и макар никога да не бе стигала толкова далеч, знаеше, че този път води право към земите на Дъглас. Препусна покрай почернелите и изгорени полета и видя неколцина селяни, които поправяха две изгорели колиби. После излезе от селото и се насочи към замъка, издигащ се в далечината, самотен и застрашителен.

Знаеше, че по някакъв начин трябва да проникне вътре, но в същото време разбираше, че ще е безполезно да опитва по моста. Стражата нямаше да я пусне да мине през портите. Мислите й бясно препускаха, докато отчаяно се опитваше да намери някакво разрешение. Единственият начин да влезе в замъка бе, ако някой Дъглас й помогне. В главата й се оформи план, чиято дързост я накара да се разтрепери. Щеше да се престори, че е претърпяла злополука. Ще изиграе ролята на една безпомощна жена, млада и красива. Със сигурност мъжете от фамилията Дъглас щяха да й се притекат на помощ. Замисли се как падането й да изглежда по-правдоподобно. Заплете юздите в един храсталак, разхлаби кожените ремъци на седлото, така че то да се плъзне по гърба на коня, после легна върху земята, като събра кадифената пелерина около тялото си и разпери широко ръце, сякаш се опитваше да се освободи. Накрая изпищя с все сили, затвори очи и зачака.

Почти веднага съжали за безразсъдната си постъпка. Изведнъж рукна пороен дъжд. Водата се просмукваше в дрехите й, карайки я конвулсивно да трепери. Не й оставеше нищо друго, освен да продължава да лежи и да си представя какво може да я сполети, когато се окаже в ръцете на Дъглас.

Ако малко по-рано бе видяла завръщането на Рам Дъглас, посрещнат от обгорелите полета и празните кошари, щеше да побегне колкото се може по-надалеч. Той бе залял братята си с такъв порой от ругатни, че накрая Гавин не бе издържал и бе изкрещял, размахвайки юмруци:

— Ще се бия с теб и да бъда проклет, ако не сложа край на приказките ти!

Не можеше да се каже, че разяреният Рам Дъглас представлява приятна гледка. Тъмносивите му очи блестяха като диаманти, а мургавото му лице бе като изсечено от гранит. Никой не очакваше, че ще се върне преди мръкване. Нищо чудно, че го наричаха Буйната глава — сигурно бе яздил без да спира. Преумората го правеше още по-избухлив и страшен. Гневът му се насочи към воините му, нарече ги мързеливи, пияни некадърници, които мислят с оная си работа. Събори с един замах каните с бира от масата.

— Не стига, че сте оставили крадливите копелета да отмъкнат добитъка и да опожарят посевите и сеното, ами сте им позволили и да избягат! Може би щях да ви простя, ако бяхте обесили онези негодници Хамилтън. Щях да си затворя очите, ако бяхте върнали добитъка, но вие дори не сте успели да разберете накъде водят следите! — завъртя се на пети, а сребърните му шпори блеснаха, докато крачеше към вратата. Единствено Бузер имаше достатъчно смелост, за да остане край него.

Рам огледа изгорените колиби и заповяда на жените да се настанят с децата в замъка, докато мъжете поправят домовете им. След това отиде на полето с една малка група от арендаторите си.

— Ще засеем овеса наново и да се надяваме, че ще има втора реколта. Вземете семена от запасите на замъка.

Селяните му казаха колко говеда и овце липсват и той обеща да възстанови добитъка им.

— Овцете бяха остригани и вълната бе складирана под навесите покрай стените на замъка. Всичката изгоря — мрачно му каза един от арендаторите.

— Ще изпратя хората си да поправят къщите ви и да засеят наново полетата. Те се върнаха от патрулирането край границата, за да си починат един месец. Няма да ги оставя да се шляят без работа и да прекарват дните си, наливайки се с бира и преследвайки фустите — ухили се Рам.

Селяните го наблюдаваха как се отдалечава и сърцата им се изпълниха с надежда. Рам се славеше като строг и безмилостен господар, но винаги се бе грижил за арендаторите и техните семейства.

Гневът му се укроти, когато със собствените си очи видя, че е невъзможно да се открият ясни следи — животните бяха подгонени в шест различни посоки. В следващия миг сякаш небесата се разтвориха над главата му и се изсипа истински порой. Рам изруга яростно, тъй като дъждът щеше да заличи и малкото следи. Защо, по дяволите, не бе заваляло преди нападението, та да предпази посевите от пожара?

Въздъхна примирено, обърна коня към замъка и свирна на Бузер да го последва. Замъкът вече се виждаше, когато огромната хрътка се втурна пред него, за да подуши един кон без ездач, който изглежда се бе заплел в храсталака.

Тина за пръв път в живота си изпита толкова силен страх, когато някакъв огромен и космат звяр скочи върху отпуснатото й тяло. Отвори очи и видя, че това бе ловджийска хрътка с гигантски размери. Мигом затвори очи и прехапа устни, за да не извика от ужас. Ако звярът я помисли за мъртва, може би няма да я разкъса на парчета. После чу някакъв мъжки глас да проклина и тялото й се разтрепери като листо, брулено от силен вятър.

— Хей, негоднико! Какво, по дяволите си намерил? Прилича ми на удавен плъх — гласът на мъжа бе дълбок и звучен и по гърба на Тина полазиха тръпки. Усети, че нечии ръце я повдигат без усилие, сякаш не бе по-тежка от дете, и безцеремонно я мятат през седлото с лице надолу.

Осмели се да отвори очи и се удиви колко високо се намира над земята. Конят, също както и кучето, беше с огромни размери. Искаше й се да извика възмутено заради грубото отношение, но главата й увисна надолу и мократа й коса се разстла по лъскавите хълбоци на коня.

Младият мъж освободи юздите на кобилата и животното изцвили уплашено, когато огромният черен жребец се опита да я захапе по врата. Рам укроти коня си с юмрук.

— Не, Рафиън, признавам, че е хубаво парче, но няма да ти позволя да я възседнеш, докато аз се мокря на дъжда.

Господи, този грубиян се кани да позволи на жребеца си да съсипе кобилата ми, ужасено си помисли девойката и отчаяно въздъхна. Когато влязоха в двора на замъка, Рам хвърли юздите на двата коня на един от конярите.

— Дръж ги разделени — нареди той. — Няма да позволя да си хаби скъпоценното семе заради някаква евтина кобила.

— На мен ми се струва доста скъпа, господарю.

— Питал ли съм те за мнението ти, човече? — рязко попита Рам. Свали измокрената до кости девойка от гърба на коня и като я носеше на ръце, мина през резбованите дървени порти на замъка. Отнесе я право в голямата зала, където в огнището бумтеше силен огън, и я тръсна върху дървената пейка.

Дръпна подгизналата пелерина и я хвърли на един от слугите, който я разстла пред огъня, за да се изсуши. После мъжът се наведе и изу високите си ботуши.

Тина остана отпусната, със сведени мигли. Една мазолеста ръка повдигна брадичката й. Очите на Рам блеснаха, когато светлината на пламъците освети червената й коса. Познаваше я. Беше я виждал преди и знаеше точно къде. Сърцето му прескочи един удар. Беше я зърнал в циганския лагер и веднага я бе пожелал. А сега му я поднасяха на тепсия!

Тина отвори бавно очи и вдигна трепереща ръка към челото си.

— К-къде съм? — попита. — Това моят дом ли е?

Рам Дъглас се вгледа разтревожено в нея, опасявайки, че може би се е наранила лошо при падането.

— Това е Дъглас Касъл — отвърна той. В този момент към тях се приближиха двамата му братя.

Тина се опита да запази самообладание, но тялото й потръпна при споменаването на зловещото име. Обаче лицето й остана спокойно. Гласът й бе необичайно висок и писклив и трепереше от напиращите сълзи. Тъмнокосият и мургав мъж, който седеше до нея, бе с толкова широки рамене, че закриваше останалата част от стаята. Цялата му фигура излъчваше власт и тя мигом разбра, че тъкмо него трябва да убеди в правотата на историята си. Трябваше някак да затвърди подозрението, че си е ударила лошо главата и не е съвсем на себе си. Взря се безпомощно в блестящите очи на Рам и попита:

— Т-ти баща ми ли си?

Обидата го жегна неприятно. Той я намираше за необикновено привлекателна, а ето че тя го смяташе за твърде стар. Гласът му прогърмя и заглуши смеха на братята му.

— Господи, не отричам, че може да имам незаконни деца, но не съм чак толкова стар, че да имам толкова голяма дъщеря. Каква игра играеш? — сурово попита той.

— Коя си ти, момиче? — намеси се Гавин.

Тя го погледна неразбиращо и ръката й отново се стрелна към главата й, сякаш се чувства замаяна.

— Аз… аз не знам — прошепна девойката.

— Да не би да е малоумна? — безцеремонно попита Камерон.

— Не — отвърна много по-любезно Рам, осъзнал, че момичето се е почувствало обидено. — Виждал съм подобно състояние по време на битка. Загубила е паметта си, но след като си почине, бързо ще си я възвърне.

Златистите очи на Тина видяха как красивата извивка на устните му омекна, когато мъжът я погледна. Тъмносивият му, пронизващ поглед сякаш я омагьоса и тя остана напълно неподвижна, докато ръката му се протегна, за да я докосне. Той проверяваше дали има счупени кости, но Тина мигом осъзна, че ръцете му се задържат върху тялото й, все едно я милваше! Да не би да я мисли за някоя дъщеря на коняр, с която може безнаказано да се позабавлява? Искаше да изкрещи, че е лейди Валентина Кенеди, но, разбира се, не можеше да го стори. И преди беше позволявала на мъже да я целуват, ала никой от ухажорите й не се бе осмелявал да я докосва по толкова интимен начин, както този дързък дявол си позволяваше. Ръцете му се отпуснаха върху раменете й. Тя отскочи като попарена.

— Недей!

Колин приближи и изгледа сърдито братовчедите си.

— Господарке, простете на тези груби мъже. Виждам, че сте измокрена до кости. Позволете ми да ви предложа отделна стая с легло и запалено огнище, където ще можете да си починете и да се възстановите.

— Б-благодаря — смутено промълви момичето. Изправи си и усети, че коленете й се подгъват. Олюля се и три чифта мъжки ръце се протегнаха, за да я задържат. Рам бе по-бърз от Гавин и Камерон, грабна я в прегръдките си и нежно я притисна към твърдите си, мускулести гърди. Златистите й очи блестяха от напиращите сълзи, а изкусителната й, великолепна уста се намираше на сантиметри от неговата. Тина усети, че я държи много по-нежно, отколкото когато я носеше през дъжда.

Колин тръгна напред, а стъпките му отекнаха зловещо, тъй като сакатият му крак се влачеше по каменния под. Гавин ги последва.

Тина усети как в гърдите й се надига паника. Ако я беше взел някой от по-младите и по-малко опасни мъже, може би щеше да съумее да съсредоточи мислите си. Инстинктивно усещаше, че тях щеше да заблуди много по-лесно.

— Когато си спомниш коя си, красавице, изпрати да ме повикат — прозвуча дълбокият глас на Рам в ухото й, докато се изкачваха по грубата каменна стълба. — Ако не си от приятелски род, значи си ни враг — пошегува се той и дръзко й намигна. Спря пред стаята си и я подаде към очакващите ръце на Гавин. — Ще сменя мокрите си дрехи и с нетърпение ще очаквам да те видя по-късно.

Думите му бяха придружени с похотлив поглед, а тъмносивите му очи се спряха върху заоблената й гръд. Не можеше да сбърка двойния му намек.

Тина потръпна в ръцете на Гавин, усети, че той има желание да я закриля. Изпита облекчение, че е освободена от присъствието на онзи мъж. Той бе по-мургав дори и от циганин. Тъмносивите му очи блестяха безочливо и високомерно, а устните му бяха дръзко извити, което ги правеше още по-неустоимо привлекателни. Въпреки това у него имаше нещо опасно, тъмно и заплашително.

— Кой си ти и къде се намирам? — прошепна Тина. Беше сигурна, че този мъж ще бъде като глина в ръцете й.

— Аз съм Гавин Дъглас, а този тук е братовчед ми Колин — ухили й се красивият дявол.

— Не се дръж като глупак, Гавин — смъмри го Колин. — Момичето си е ударило главата. Това място е замъкът Дъглас, господарке. Намира се на север от границата между Англия и градовете Глазгоу и Единбург.

Каменният коридор бе студен и Тина потрепери.

— Скоро ще съблека мократа ти рокля, момиче — отново се ухили Гавин.

— Господи, наистина си голям глупак. Не виждаш ли, че тя е дама? Сигурно се е изплашила до смърт, когато е дошла на себе си и се е озовала в лапите на Черния Рам Дъглас.

Тина потрепери, сетне се скова. Мили Боже, значи онзи мъж е бил Черния Рам!

Влязоха в една елегантно обзаведена стая. Личеше си, че мебелировката бе подбрана от жена с благороден произход и отличен вкус. Върху един дървен стол се бе свила котка, която веднага се събуди и се шмугна отдолу.

Гавин неохотно я положи върху широкото легло, а Колин отиде до скрина с дрехи и се върна с кърпи и топла вълнена наметка.

— Не се хили като побъркан — обади се дълбок глас от прага. — Момичето ще си помисли, че е попаднало в лудница. Заповядай на слугите да запалят огъня, за да може да се стопли и да си почине.

Нещо дълбоко у Тина откликна на плътния глас. Очите му й казваха, че е силно впечатлен от нея. Гавин се запъти към вратата и Рам Дъглас изведнъж заговори с друг тон:

— Можеш да ми покажеш пленника, който си заловил.

— Та той е още момче — презрително се обади Колин. — Има още мъх по бузите си.

— В такъв случай ще бъде детска игра да го пречупим — отсече Рам.

Валентина едва не се задави от гняв. Мигом се намрази, задето тялото й бе откликнало на неговата животинска привлекателност. Първо негодникът я бе метнал върху седлото на коня си като торба със зърно! След това я бе докосвал с отвратителните си ръце по цялото тяло. А в момента говореше с небрежен тон, че ще пречупи нейния малък брат Дейви! В гърдите й се надигна огромна омраза, която крещеше за отмъщение. Ако само един косъм падне от главата на братчето й, тя щеше да си разчисти сметките с Рам Дъглас, ако ще това да е последното, което ще направи на тази земя!

Глава 5

Слугите запалиха огъня и излязоха. Останала сама, Тина съблече вълнената си рокля и мокрото бельо и ги просна върху долната табла на леглото, за да се изсушат. Скри ножа под дюшека и взе една голяма ленена кърпа, за да подсуши дългите си коси. Забеляза, че кърпата бе изработена от фино платно и в единия й край бе избродирана буквата „Д“. Опипа вълнената наметка и изгледа с отвращение тъмнозелените и сини квадрати. Гордостта не й позволяваше да се загърне с нея, но на вратата се почука и Тина побърза да увие мекия вълнен плат около себе си.

Влезе Колин Дъглас, който с усилие крепеше поднос със скованата си и почти безполезна ръка.

— Нека ти помогна — предложи Тина в порив на симпатия към този недъгав и добродушен човек. Той не бе толкова тъмен като останалите. Имаше широко, честно и гладко избръснато лице, а държанието му бе любезно и внимателно. Тина се зачуди коя ли бе причината за обезобразяването на някога великолепната му фигура, но беше достатъчно възпитана и чувствителна, за да не се взира настойчиво в него.

— Донесох ти малко супа и хляб. Тази груба и проста храна едва ли е подходяща за една дама, но в къщата няма жени, като се изключи прислугата в кухнята.

— Благодаря ти. Мирише хубаво. След като в замъка няма жени, тогава чия е тази стая? И коя е дамата на портрета? — попита тя и посочи към картината, която висеше над камината.

— Това е Дамарис, съпругата на моя брат Александър. Покойница е — кратко отвърна мъжът и се запъти, накуцвайки, към изхода.

Тина едва не се задави със супата.

— Внимавай да не се изгориш — предупреди я той, преди да затвори тежката врата.

Тина се извърна, за да разгледа красивото лице върху портрета. Пръстите й докоснаха изящната дантела на красивата рокля, която навярно бе сватбената й премяна.

— Лельо Дамарис — прошепна девойката, — каква неземна красавица си била.

В гърлото й заседна буца. Младостта и невинността на момичето от портрета я трогнаха до сълзи.

Притаен в сенчестия ъгъл на стаята, призракът на Дамарис се втренчи в пламтящата коса на младата жена и прошепна:

— Света Дево, ти навярно си моята племенница Валентина Кенеди! — застана между Тина и собствения си портрет. Обхваната от гняв, какъвто не бе изпитвала през всичките тези петнадесет години, тя извика: — Върви си! Върви си от това място!

— Какво ти е сторил онзи пропаднал Дъглас? — попита Тина, сразена от безкрайна печал.

— Не знаеш ли, че Александър ме отрови? Моят собствен съпруг, когото обичах повече от живота си? Той ме обвини, че му изменям с брат му Колин. Удари ме — с ръка Дамарис опипа лицето си, което още пламтеше от жестоката плесница с петнадесетгодишна давност.

Тина взе ръчно изрисуваната порцеланова кутия за пудра, която стоеше върху полицата на камината заедно с още няколко женски тоалетни принадлежности.

— Това са твои вещи — с благоговение изрече момичето. Прекоси стаята и отиде до леглото. Докосна четките за коса с масивни сребърни дръжки върху тоалетната масичка до леглото. Пръстите й погалиха тежките кадифени завеси. — Толкова е странно… струва ми се, че усещам присъствието ти в тази стая.

— О, Господи, надявам се, че е така, скъпа моя. Върви си, върви си, докато не е станало твърде късно!

Тина затвори очи за миг, после ги отвори и отпуши запушалката на едно кристално шишенце с парфюм.

— Казват, че тук си била убита, но от това място струи само любов и топлина. Сигурно много си страдала, но въпреки това аз усещам, че в тази стая си била щастлива.

— Бях щастлива… по-щастлива отколкото някога съм била през целия си живот… много по-щастлива отколкото една жена има право да бъде… преди онзи съдбовен ден. Любовта е сляпа. Не позволявай на Дъглас да те заслепи, Валентина! — Дамарис прокара невидимата си ръка по дрехите, които бяха закачени да се сушат. — Облечи се бързо и си тръгни.

Тина протегна ръка, за да пипне дрехите си и остана смаяна като разбра, че са напълно сухи. Свали наметката и облече долната си риза. Ейда собственоръчно я бе ушила и украсила с изящна бродерия. Тина погали нежно красивите теменужки. Можеше да се обзаложи, че в цяла Шотландия няма по-фино бельо от нейното. Бельо бе френска дума и Ейда я бе научила от господин Бюрк.

— Побързай, Валентина! — Дамарис постави нетърпеливо ръка върху рамото на младата си племенница. Изведнъж Тина почувства силен хлад и побърза да довърши обличането си.

Рам Дъглас избухна в смях, когато видя младежа, когото братята му бяха заловили.

— Исусе Христе, та той е още сукалче! Как ти е името, хлапе? — обърна се той към пребледнелия момък, затворен в мазето на замъка.

Дейвид Кенеди събра цялата си смелост.

— Махай се!

Рам се намръщи.

— Едно въже около шията ти ще те излекува завинаги от лошите обноски.

— Обесете ме, проклети да сте! — избухна Дейвид.

— Виж го ти, малкото оперено петле! — подсвирна Гавин.

— Оперено, как ли не! По-скоро е изплашено до смърт — рече Рам.

— Не се страхувам от никакви проклети Дъглас!

— Значи наистина си много глупаво хлапе — весело заключи Рам и се обърна към Гавин: — Ще дам на Хамилтън възможност да го откупят. Ако се поскъпят, ще го обеся.

На горния етаж Тина тъкмо бе пъхнала ръка под дюшека, за да извади ножа си, когато вратата изведнъж се отвори. Извъртя се към натрапника, а златистите й очи блеснаха от раздразнение, което мигом се смени със страх.

— Никога ли не чукате, сър?

Рам Дъглас повдигна черните си вежди.

— В моя собствен замък?

— Да, но в него сте дали подслон на една дама.

— Дама? Значи си спомни коя си?

— Н-не — пресегна се за наметката, за да скрие бельото си от тези дръзки тъмни очи. Огънят бе изсушил косите й и те се стелеха като разтопено злато по раменете й. Малки златисточервени къдрици обрамчваха лицето й и Рам изпита желание да зарови пръсти в тази изкусителна лъскава маса. Тина смутено заговори: — Спомних си, че бях излязла на езда… спомням си поройния дъжд… спомням си ръцете ви върху тялото ми.

— А, да, това е нещо, което никоя жена няма да забрави.

Гневът едва не я задави и временно прокуди страха. Той си мислеше, че е неотразим! Беше смъртоносно опасен и Тина разбираше, че не бива да си навлича яростта му. Прехапа устни и успя да изобрази някакво подобие на усмивка.

— Съжалявам, милорд, че ви се натрапих по този начин. Ще си тръгна веднага щом си спомня къде живея. Това наистина е влудяващо — името ми е на върха на езика, но някак си ми убягва.

Погледът му преценяващо се плъзна по тялото й. Очите му се вдигнаха към устните й, спуснаха се върху бързо вдигащите се и спускащи гърди и накрая се впиха в нейните. Тина преглътна хапливата си забележка, но той сигурно бе прочел мислите й, защото очите му развеселено блеснаха.

— Ако нещата не се оправят и никога не си спомниш как се казваш, ще те задържа — засмя се той. — Не ме гледай толкова възмутено, момиче. Ако до утре не си възвърнеш паметта си, лесно ще узная коя си.

Тина мигом подуши опасността.

— Как? — вцепенено попита.

Той пристъпи към нея и пръстите му погалиха меките златисточервени къдрици.

— Виждал съм те и преди.

Думите му я ужасиха. Възможно ли бе да са се срещали? Та тя никога досега не го бе зървала. Щеше да запомни лицето му.

— К-къде? — предпазливо попита девойката.

— В прегръдките на един мъж — загадъчно отвърна той.

Това бе невъзможно!

— Бъркате ме с някоя друга, сър.

— Едва ли… Никога не бих те сбъркал — увери я. Повече от всичко на света изпитваше желание да вкуси тази жена, а Рам Дъглас обикновено задоволяваше желанията си. Вплете пръсти в гъстите й коси и повдигна устните й към своите. Помежду им сякаш прехвърча искра.

— О, пуснете ме, сър! Аз не съм привикнала на подобни обноски — задавено промълви тя.

— Проявяваш излишна скромност — невъзмутимо рече младият мъж. — Мисля, че много добре познаваш мъжете. Навярно имаш съпруг, а със сигурност и много любовници.

— Как се осмелявате да твърдите такива отвратителни неща! — избухна Тина.

— Защото много лесно успя да ме възбудиш — силната му, загоряла ръка смъкна наметката от гърдите й. — Долните ти дрехи са изработени така, че да бъдат радост за мъжкото око. Разкриват заоблената извивка на гърдите ти, подчертават тънката талия, изкушават мъжките пръсти да развържат панделките и да свалят тези дантели… ето така.

В следващия миг панделките бяха развързани и той протегна длан, за да обхване гръдта й.

Тина бе потресена до дъното на душата си. Вдигна ръка, за да го зашлеви през лицето. Изобщо не я интересуваше, че бе от опасния род Дъглас.

Той улови дланта й във въздуха.

— Доста си темпераментна. Това ми харесва — усмихна се Рам.

Тя дръпна ръката си, отстъпи назад и се уви плътно в наметката.

— Моля ви, оставете ме на спокойствие, за да мога да се облека и да сляза долу.

— Не ти ли харесва тази разкошна стая? — подигравателно вдигна вежди той.

— Да, хубава е… и тя е хубава — посочи Тина към портрета на Дамарис.

— Кучката на Кенеди!

На Тина й се стори, че видя болка в очите му, преди да изрече обидната дума.

Девойката се почувства така, сякаш я бяха ударили през лицето.

— След като я мразите толкова много, защо не сте махнали портрета й?

Рамзи Дъглас се засмя, но смехът му прозвуча глухо и безрадостно.

— Не си мисли, че не сме се опитвали. Когато свалим картината долу, сякаш адът се стоварва върху главите ни, докато не я върнем обратно на мястото й. Проклетата кучка ни преследва — заключи равнодушно.

Тина подигравателно се изсмя.

— О, хайде стига! Нима Черния Рам вярва в духове?

Очите му се присвиха и потъмняха опасно.

— Познаваш ли ме, жено?

— К-Колин ми каза името ти. Каза го с такова страхопочитание, сякаш най-малко си някой бог.

— Бог? — изсумтя той. — По-скоро архангел.

Валентина се засмя и в очите й затанцуваха весели пламъчета. Целият й страх се бе изпарил.

— Е, поне имаш чувство за хумор.

— Ти също — отбеляза Рам. — Може би и по други неща си приличаме.

— Аз дори не знам коя съм, нито пък кой си ти — студено отвърна девойката.

— Ти си жена, а аз съм мъж. Може би си струва да открием приликите помежду ни — отново приближи към нея. Тина си помисли, че ако пак я докосне, ще припадне. От другата страна на вратата се чу шум и Рам рязко я отвори. Беше неговата хрътка.

— О, моля те, не го пускай вътре — умолително го изгледа тя и се отдръпна към огнището.

— Не се страхувай. Той никога няма да влезе в тази стая. Призракът го държи надалеч.

— Ти май наистина вярваш, че този замък се обитава от духове?

— Да — мрачно отвърна младият мъж. — Моят братовчед Александър я е довел тук като своя невеста преди петнадесет години. Но тя се е оказала курва, каквито са и всички жени от рода Кенеди. Накарала е двама братя да се хванат един друг за гушите. Александър я е отровил, а след това се е хвърлил от кулата.

Обидните му думи накараха страните на Тина да запламтят от гняв.

— Може би по-скоро сянката на отровителя Александър, който е осъден да не намери покой във вечността, обикаля сред стените на този прокълнат замък.

— Неговата сянка винаги е до мен и ме предпазва от брак. Съпругите са като паяците — веднъж след като се съвкупят, женската поглъща мъжкия.

Валентина потръпна. Знаеше, че трябва час по-скоро да се махне от този опасен мъж. Очевидно за него жените не бяха нищо повече от прах под краката му.

— Милорд, умолявам ви да ми позволите да се облека, за да мога да огледам замъка ви. Сигурна съм, че паметта ми ще се възвърне, ако се поразходя наоколо. Може би глътка въздух ще ми помогне или пък ако огледам мястото, където съм паднала. Нищо чудно, ако видя коня си, спомените ми да се раздвижат и всичко да си дойде на мястото.

Той махна с ръка.

— Чувствай се свободна да разглеждаш на воля моя прокълнат замък, освен ако не се страхуваш от бродещи привидения.

— Живите са тези, от които ме е страх — промълви Валентина.

— Е, сега вече ме срази, моя красива хитрушо. Явно е, че искаш час по-скоро да се отървеш от мен — хладно се усмихна той. — Чака ме доста интересна среща с моите най-близки и скъпи съседи от рода Хамилтън. Каня те да вечеряш с мен, когато се върна.

— Благодаря — едва чуто отвърна тя. Отпусна немощно глава върху вратата, която се затвори след него. Той я бе нарекъл хитруша, така я наричаше и баща й.

— Никога вече не оставай насаме с него — предупреди я Дамарис.

Тина приближи към огнището, свали презряната наметка на Дъглас и облече бледолилавата си вълнена рокля. Вдигна поглед към бледата красавица от портрета и прошепна:

— Дамарис, помогни ми да намеря Дейви. Трябва да се махнем оттук. Целият ад ще се изсипе върху земята, когато той узнае, че нападателите не са били от клана Хамилтън.

— Аз много рядко напускам тази стая. Това е единственият начин да избегна срещата с Александър — тихо отвърна Дамарис.

Тина измъкна ножа изпод дюшека и внимателно го скри в ръкава на роклята.

Света Дево и Йосифе, какво смяташ да правиш с този нож? Предполагам, че нямам друг избор — трябва да дойда с теб. Ще направя всичко възможно, за да те закрилям. Изглежда си много своенравно и дръзко момиче — скръбно заключи Дамарис.

Тина се покатери върху дървения скрин и надникна през високия прозорец. След няколко минути видя едрата фигура на Рам Дъглас да се запътва към конюшните. Следваха го неколцина въоръжени мъже. Въздъхна с облекчение, че поне за момента двамата не се намираха под един покрив. Взе наметката с цветовете на клана Дъглас и покри с нея пламтящата си коса. Ослуша се и безшумно се измъкна от стаята.

Сърцето й се качи в гърлото, докато се промъкваше крадешком по тъмния коридор, опасващ замъка. Надяваше се да избегне голямата зала, където по това време обитателите на замъка се бяха събрали да се стоплят край огнището. Видя в далечния край на коридора забързани слуги и членове на клана Дъглас и благодари на Бога, че се бе увила в наметката с отличителните цветове на рода им. Зърна извити каменни стълби, които водеха надолу, и се спусна по тях. Лъхна я влажен въздух, примесен с миризмата на плесен и овча лой.

Мина през стая, пълна с бъчви с бира и вино. До слуха й достигна дращене на малки крачета и тихо писукане и Тина се закова на място, осъзнала какви са създанията, които ги издават.

— Плъховете ме подушват — обади се Дамарис. — Не се страхувай.

Не след дълго девойката разбра, че плъховете са се изпокрили и бавно пое по тесния коридор. От двете му страни се виждаха тесни килии със залостени дървени решетки, подобни на тези, които се намираха в подземието на замъка Дун. Надникна през решетките на четвъртата, килия и ахна изумено, като видя своя малък брат.

Допря пръсти до устните си и не заговори, преди да притисне лице към решетките.

— Господи, но ти си ранен! Какво са ти сторили, Дейви?

— Те ме изгориха! — излъга момчето.

— Дай му ножа — подкани я Дамарис.

— Какво, по дяволите, правиш тук, Лудетино? Да не би да си дошла да ме откупиш?

Девойката поклати глава.

— Те не знаят кои сме и трябва да се махнем преди да открият. Не разполагаме с много време, Дейви. Онова копеле Дъглас отиде при Хамилтън, за да поиска откуп за теб. Не мога да отворя килията. Вземи ножа ми, Дейви…

Момчето стисна дръжката и яростно рече:

— Когато пазачът ми донесе храната, ще го убия, ако не отвори вратата!

— Не го убивай, освен ако не се налага, Дейви. Не бива да има излишно кръвопролитие.

Брат й размаха ножа с мрачно изражение на лицето.

— Някой трябва да си плати за това.

— Направих всичко, каквото можах. Ще си тръгна, преди Дъглас да се е върнал.

— Направила си всичко, каквото си могла? — презрително изсумтя брат й. — Подпали замъка, преди да си тръгнеш… сравни проклетото място със земята!

— За Бога, говори по-тихо. Искам просто да се измъкнем живи оттук! — сърцето й биеше бясно, докато се изкачваше обратно по стълбите и се отправяше към голямата зала.

Духът на Александър Дъглас мигом усети призрака на Дамарис. Той остави малката групичка мъже, които играеха на зарове, и приближи към двете красиви жени — едната от плът и кръв, пълна с живот и кипяща от енергия, а другата — неземна и далечна.

— Дамарис, любима, кое е това момиче, което пазиш толкова ревностно?

Прекрасното видение не показа с нищо, че го е видяло или чуло. Александър въздъхна. От петнадесет години той молеше своята невеста да изслуша обясненията му, но вече започваше да се убеждава, че за разлика от него тя не го вижда.

В началото се бе опитал да влезе във връзка с живите, изгарян от нуждата да изчисти името си, но това се бе оказало невъзможно. Конете в конюшнята усещаха присъствието му, а хрътката на Рам го виждаше толкова често, че бе започнала да маха с опашка при приближаването му, но Дамарис се държеше така, сякаш бе невидим за нея. Призракът на Александър подозираше, че тя го вижда и чува, но тъй като вярваше, че я е отровил, отказваше да се вслуша в молбите му.

Тя мина плавно покрай него и за кой ли път дъхът му секна пред неотразимата й красота. Тя бе точно такава, каквато бе през онази фатална нощ преди петнадесет години. Тънката розова нощница с широки ръкави подчертаваше деликатната й хубост. Кожата й бе гладка като порцелан, а косите й блестяха като копринени нишки на лунна светлина.

Сърцето на Александър се свиваше от безкрайна мъка, че любимата му Дамарис бе завинаги изгубена за него, ала той бе готов да броди из вечността, само и само да я вижда и да бъдат заедно в замъка Дъглас. Все още таеше надеждата, че някой ден тя ще го погледне, ще му се усмихне или дори ще го прокълне, но поне ще покаже с нещо, че усеща присъствието.

Тина чувстваше погледите на войниците, приковани в нея. Сви рамене и свали тъмнозелената наметка. Взе кадифената си пурпурна пелерина от дървената поставка, уви я плътно около себе си и дръпна ниско качулката.

Колин Дъглас приближи бавно към нея.

— Напускате ли ни вече, господарке? — озадачено попита той.

— Не, не. Помислих, че след като дъждът спря, мога да се поразходя край замъка. Лорд Дъглас предположи, че ако видя коня си, може би паметта ми ще се възвърне. Обещах му да вечерям с него, когато се върне от Ланарк — прехапа устни. Разбра, че се бе издала. Знаеше, че най-близкият замък на клана Хамилтън се намира в Ланарк, на по-малко от петнадесетина километра на север. Но Колин Дъглас не забеляза нищо. Навярно предположи, че Рам е споменал къде отива. Руменината, обагрила страните й, започна да избледнява. Пулсът й учестено заби, когато се запъти навън, опитвайки се да се движи със спокойна крачка.

Дамарис не искаше да придружи племенницата си в конюшните, защото появата й винаги правеше конете неспокойни. Знаеше, че Тина ще се измъкне от това проклето място, и бе благодарна за възможността да види красивото момиче. Целуна Валентина по челото и прошепна:

— Сбогом. Моля те, никога не се връщай.

Тина отметна кичура коса, паднал над веждите й, после с уверена стъпка се насочи към кобилата си и я изведе от конюшнята. Седлото бе махнато, но за щастие не и юздата.

Девойката се метна върху гърба на животното и заби пети в хълбоците му. Не вярваше, че някой ще я последва и ще се опита да я върне. Мъжете Дъглас щяха по-скоро да са доволни, че са се избавили от странната жена, изпречила се така изневиделица на пътя им.

Вече се бе стъмнило, когато Тина препусна по подвижния мост и влезе във вътрешния двор на Касъл Дун. Изкачи стълбите, водещи към господарските стаи, и се натъкна на брат си Дънкан, който я очакваше с мрачно изражение на лицето. Той я сграбчи безцеремонно за лакътя и я разтърси толкова силно, че зъбите й затракаха.

— Имаш ли представа колко се тревожех за теб през целия ден? Ти си една безмозъчна глупачка, Тина! Знаела си, че Донал няма да се върне до утре, и отново си се запиляла при своите миризливи цигани! Изобщо поне малко интересува ли те каква отговорност лежи на плещите ми?

— Не ми крещи, Дънкан. Отидох в замъка на Дъглас, за да спася Дейви! Яздила съм петдесет километра и съм изтощена.

— Да не си се побъркала? Колко пъти трябва да ти се казва да не се месиш и мъжките работи? — прокара ръка през пламтящата си коса, едва сдържайки се да не я удари. Пое няколко пъти дълбоко въздух. — Ще кажа на Донал здравата да нашари задника ти.

Тина се закова на място. Виеше й се свят от умора и лекомислено изрече:

— Тъкмо ще може да се упражни, защото със сигурност ще му потрябва това умение, когато се ожени за Мег Камбъл.

— Донал има достатъчно ум в главата си и никога няма да се ожени за някое непокорно и дръзко момиче. Меги е нежна и добра девойка. Тя не е проклятие за баща си и братята си. Ти си се качила на главата на баща ни и го въртиш на малкия си пръст. Меги уважава и се подчинява на Арчибалд Камбъл.

Тина бе принудена да признае, че брат й има право. Познаваше само един мъж, който бе толкова властен, колкото Арчибалд Камбъл, и това бе Арчибалд Кенеди, граф на Касилис и глава на клана. Може би името Арчибалд го правеше тъй непоносим и противен.

Отвън се раздаде силен вик и в очите на Дънкан блесна надежда.

— Може би е Дейви.

— Разбира се, че е Дейви — дръзко отвърна Тина и сви красивите си рамене. — Нали току-що ти казах, че отидох да го освободя? — затвори очи и бързо се прекръсти, молейки се да е така.

Когато Дънкан видя в какво състояние се намира най-малкият му брат, го взе на ръце, отнесе го в стаята му и го съблече. Изпрати да повикат Ейда да се погрижи за изгорената му ръка, защото болката на момчето бе непоносима.

— Донеси ми уиски, Дънкан — нареди Ейда. Един слуга отиде да донесе пълна чаша с уиски, а прислужницата огледа раната.

— Сигурно Колин е превързал ръката ти. Той е единственият мъж от семейство Дъглас, който е по-цивилизован.

— Да, сакатият го направи — отвърна Дейви и стисна зъби, за да не издаде болката си пред жените.

Ейда взе чашата от слугата и заповяда на момчето да я изпие. Дейвид й се ухили и отпи голяма глътка.

— Не е трябвало да маже раната с мазнина. Сега ще се наложи да я измия — поклати глава Ейда. — Смяташ ли, че ще можеш да издържиш?

Момчето отпи още една голяма глътка уиски и избухна в смях.

— Когато Дъглас ме попита как се казвам, аз го заплюх в лицето и му заявих, че може да ме обеси. Така че… проклет да съм, ако сега не издържа.

— Някой ден здравата ще загазиш с този своя избухливост и невъздържаност — отбеляза Тина.

— Не съм невъздържан и ще промуша всеки, който го твърди!

— Аз пък си мислех, че нашата Тина е най-смелата от всички Кенеди — усмихна се Дънкан.

— Аз също не падам по-долу. Щеше да се гордееш с мен, ако беше видял как се държах.

Дейвид вече бе изпил половината чаша и сега не можеше да спре да се смее.

— Дъглас каза, че ще ме обеси, ако Хамилтън се поскъпят да платят откупа. Иска ми се да видя проклетото му лице, когато разбере, че птичката е отлетяла. Обзалагам се, че ще е по-черно и от недрата на ада!

— Тина, помогни ми с превръзката… залепнала е за ръката му — помоли Ейда.

Когато Валентина видя грозната рана, в гърдите й се надигна ярост и тя нарече Дъглас с най-отвратителните имена, които й дойдоха наум.

Докато Ейда промиваше раната му, Дейвид не спря да се смее и да отпива от чашата с уиски. Накрая Ейда я изтръгна от ръката му и заповяда на Дънкан да го държи здраво. Преди Дейви да разбере какво става, прислужницата изля останалото уиски върху раната.

Момчето извика и припадна.

— Трябваше да го направя. Ако раната загнои, може да изгуби ръката си — спокойно рече тя.

Лицето на Валентина бе пребледняло.

— До днес не знаех какво значи омраза. Ейда, мразя Черния Рам Дъглас с цялото си сърце и душа и се моля на Господ никога, никога, докато съм жива, да не видя отново грозното му лице!

— Заведи я да си легне — нареди Дънкан. — За днес е преживяла достатъчно.

Глава 6

Желанието на Тина не се сбъдна. В мига, в който потъна в дълбок сън от изтощение, тя отново се пренесе в замъка Дъглас като пленница на Черния Рам. Той изглеждаше като Императора от картите таро и седеше на висок трон, чиито облегалки бяха украсени с изображения на овнешки глави. Докато лежеше, просната в краката му и притиснала тъмнозелената наметка върху голото си тяло, тя осъзна, че той притежава силата и могъществото на десет мъже. Бе твърд и непоколебим в преценките си и управляваше с желязна ръка.

В дъното на стаята Палача Ботуик се бе изправил пред един врящ казан, а на стената зад него висяха уредите му за изтезания. Стискаше здраво брат й Дейвид.

— Виновен е! Обесете го! — заповяда Черния Рам.

— Не! Моля ви! — отчаяно замоли Тина и се вкопчи в краката му, обути в кожени ботуши с шпори, изработени от рога на овен.

— Изправи се! Съблечи се! — прогърмя гласът на Черния Рам.

— Никога! — извика Тина и златистите й очи блеснаха гневно.

Черния Рам повдигна вежди към Палача Ботуик, който потопи ръката на Дейвид в казана с врящото олио. Момчето изкрещя от нечовешката болка.

— Подчини ми се и мъчението ще спре!

Валентина бавно се изправи и остави наметката да се свлече на пода. Застана гола пред него, трепереща от омраза и страх. Знаеше, че не бива да издава чувствата си. Изправи гордо рамене и вдигна високо глава. Гърдите й щръкнаха дръзко напред, а розовите им зърна привлякоха погледа му. Очите му я изпиваха с животинска похот. Той протегна властно ръка.

— Ела!

Тя прикри кипналото си недоволство зад студена маска и пристъпи към безмилостното чудовище. Мазолестите му пръсти докоснаха червеникавите къдрици между бедрата й и той похотливо изръмжа:

— Лудетина.

Тина потръпна, когато той я вдигна, положи я на коленете си и пъхна огромен рубин в падината на пъпа й.

— Този камък е прокълнат — изрече жестоко. — Всеки друг, който те докосне, ще умре — тя ахна високо, когато дланта му обхвана едната й гърда; другата му ръка се плъзна между бедрата й и той прошепна дрезгаво: — Разтвори ги за мен.

Умът й отказваше да повярва, че той й заповядва да стори подобно нещо, после внезапно в ръката му се появи висока златна чаша, пълна е кървавочервено вино.

— Разтвори ги за мен — повтори звярът.

Тя с облекчение разбра, че той й нарежда да разтвори устните си, но когато отпи от чашата, с ужас осъзна, че виното е отровено.

Валентина се изправи рязко в леглото и извика. Цялата трепереше и измина доста време, преди да се убеди, че е сънувала кошмар и че в действителност никога не е седяла гола върху коленете на Черния Рам, докато той я наблюдава с извратена наслада, как пие от отровното вино.

Плъзна се от леглото и запали свещ, за да прогони мрака; падна на колене и отправи гореща молитва и благодарност към Бога, задето с брат й се бяха спасили от лапите на онова чудовище. Припомни си картите на старата Мег и нейната костенурка, върна се в леглото, седна и обви коленете си с ръце. Почувства се в безопасност и изведнъж избухна в смях. Заля я огромна вълна на задоволство от победата й над Черния Рам. Радостта прогони студа от тялото й, когато си представи безпомощността и гнева на проклетия Дъглас при откритието, че птичките са излетели от клетката.

Рано на следващата сутрин Тина се запъти към стаята на Дейвид. Откри, че брат й Дънкан бе прекарал нощта там, за да се грижи за момчето. Изпита огромно облекчение, тъй като Дейви изглеждаше много по-добре и болката в ръката му почти бе изчезнала.

— Дънкан — започна да увещава тя по-големия си брат, — не е ли по-добре Донал да не знае какво направих вчера. Всъщност — продължи и изгледа многозначително Дейвид, — защо изобщо да му съобщаваме, че Дейви е бил заловен, нали всичко завърши добре? Знаеш, че той ще се вбеси и ще започне да ни чете дълги проповеди, и преди да се усетиш, Бет ще е обляна в сълзи, а Кърсти ще побърза да уведоми татко, че си организирал набег веднага щом си му видял гърба.

— Знаеш ли, тя има право — подкрепи я Дейвид. — Нападението беше успешно. Защо да разваляме всичко, като казваме на Донал?

Дънкан изгледа своенравните си брат и сестра.

— Ако останеш в леглото през целия ден — каза той на Дейви, — а ти не напускаш Дун, за да скиташ Бог знае къде — обърна се към Тина, — може и да си помисля за предложението ти.

— Дънкан, обещаваме, че ще направим всичко, каквото кажеш. Няма да ти създаваме никакви неприятности — закле се Тина.

— Напаст е второто ти име, Валентина Кенеди, както вече половин Шотландия знае, а и другата половина ще го узнае, преди да си навършила двадесет години! — заяви Дънкан.

— За Бога, човече, ако продължаваш да я хвалиш, тя така ще си навири носа, че няма да е възможно да се живее край нея! — възмути се Дейви.

С олекнало сърце Тина се спусна надолу по стълбите и се втурна в кухнята. Настани се до голямата работна маса на господин Бюрк и започна да увещава привлекателния французин.

— Господин Бюрк, нуждая се от помощта ти. Поканих за вечеря Патрик Хамилтън и бих искала да поднесеш нещо изключително вкусно. И моля те, скъпи господин Бюрк, нека приготвеното да не е от нещо, което носи рога.

— Cherie, шотландците не смятат, че са нахранени, ако не са яли овнешко — засмя се главният готвач.

— Патрик е син на граф Аран. Той не е толкова груб и недодялан като предишните ни гости.

— Тогава предлагам менюто да включва пушена сьомга, последвана от крехка яребица. Ще я изпека така, че кожичката й да стане златиста и хрупкава, точно както ти я обичаш.

— Не знам… мъжете винаги ядат дивеча с пръсти — замислено рече девойката.

— Тогава ще сложа масата купа с розова вода и ленени кърпи — предложи французинът.

— Господин Бюрк, аз казах, че той не е недодялан, не съм казала, че е префърцунен!

— Донал ще се върне днес. Предлагам за всеки случай, cherie, да приготвя и печен агнешки врат. В твой интерес е брат ти да е в добро настроение, n’est-ce pas[1]?

Тина не се тревожеше, че господин Бюрк е толкова добре осведомен за делата на семейство Кенеди. Той умееше да пази добре тайна.

— Последния път, когато Патрик Хамилтън ни гостува, той бе във възторг от твоя pate en gelee[2]. Възможно ли е да те убедя да го приготвиш, господин Бюрк?

Готвачът й хвърли предизвикателен поглед.

— Внимавай! Този сладкиш може да го направи доста игрив!

— О, чудесно! Обещаваш ли? — изкиска се Тина.

Рам Дъглас не би повярвал на нито една дума на измамните Хамилтън, но нещо в държанието на пазача на Ланарк Касъл му подсказа, че този път му казват истината. Мъжът увери Дъглас, че в момента той е с най-висок ранг в резиденцията. Патрик и хората му били в Еър, където баща му пускал по вода новия флагмански кораб на краля. По-малкият син на графа на Аран патрулирал край границата, а останалите мъже от рода Хамилтън се намирали в Хамилтън Касъл, доста навътре на север. Освен това съперничеството между двата клана бе пуснало твърде дълбоки корени, така че бе немислимо Хамилтън да се крие страхливо зад стените на замъка си, след като Дъглас бе дошъл само с малобройна войска. Предизвикателството бе прекалено обидно и дяволски изкусително, за да се отмине с лека ръка.

По обратния път към Дъглас, Рам се чудеше кой друг — освен Хамилтън — би се осмелил да нападне добитъка и земите му. Англичаните никога не биха се решили да навлязат толкова навътре на север, защото макар и той, и войската му да отсъстваха, останалите шотландци по границата строго пазеха земите си. Трябваше веднага щом се върне да накара плененото момче да си развърже езика. Никога не бе възнамерявал сериозно да обеси младия дявол, но беше готов здравата да го натупа и да му даде добър урок.

След това мислите на Рам се понесоха към пламенната красавица, която очакваше завръщането му. Само при мисълта за нея слабините му запулсираха и мъжествеността му се втвърди. Сигурно го бе видяла в циганския катун и бе решила да го улови в капана си. Жените не се колебаеха да се хвърлят в обятията му, щом научеха, че той е могъщият и богат Дъглас. Не бе повярвал напълно на историята й, че си е загубила паметта. Устните му се извиха в усмивка. Явно бе замислила някаква женска дяволия и той с удоволствие щеше се присъедини към играта й. През изминалите дни не бе спал достатъчно и с радост щеше да се гушне в леглото с привлекателната хубавица.

Устата му пресъхна, когато си представи как я съблича. Никога досега не го бе осъзнавал, но долната риза с дантели едновременно и прикриваше, и подчертаваше чувствените извивки на женското тяло, а това бе дяволски възбуждащо. Рам Дъглас облиза устни, предвкусвайки очакващото го удоволствие.

Хората на Дъглас мълчаха засрамено пред разбеснелия се Рам.

— В името на Исусовите рани, да се оставите да бъдете надхитрени от едно сукалче с жълто около устата! — братята му държаха халбите с бира, знаейки склонността на Рам да ги помита от масата, когато се разгневи. — Дадохте ли му кон и торба с овесени сладки за из път?

— Логан е ранен много лошо — обади се Гавин. — Момчето се оказа едно малко зло дяволче.

— И дори не сте го съблекли, за да видите дали няма скрит нож! — презрително изсумтя Рам. — Бузер щеше да е много по-добър пазач. Направихте ме за смях. Занеси вечерята ми в стаята — да бъде за двама! — нареди на един слуга. Погледна към Колин. — Къде е момичето?

— Трогната от гостоприемството на Дъглас, тя избяга, докато целомъдрието й е все още неопетнено — саркастично отвърна той.

Гавин сви безпомощно рамене и се опита да омаловажи случилото се.

— Сигурно си е спомнила всичко и е побързала да изчезне, щом е разбрала, че са намира в дяволските лапи на Дъглас.

— Позволи ми да ти налея чаша уиски — предложи Камерон.

— Остани си на мястото — кресна му Рам и взе цялата бутилка. — Тази вечер не отговарям за себе си!

Захвърли кожения си елек и си наля в първия му попаднал съд — сребърна чаша с келтски символи. Изпи я на един дъх. По гърлото му се разля топлина и избухна в гърдите му. Улови се с две ръце за полицата над огнището, подпря челото си и се втренчи в пламъците. Минаха няколко минути, преди да осъзнае колко добре се чувства сега.

Хрътката се излегна в краката му. Рам разсеяно се протегна, за да погали рошавата глава на кучето. Когато спря, Бузер протегна лапа и заскимтя жаловито.

— О, добре, за Бога! Не плачи! — разкопча фината си ленена риза и я захвърли върху близкия стол. Сякаш по сигнал хрътката се изправи на задните си крака и постави предните си лапи върху раменете на господаря си. Двамата останаха така известно време, после в гърлата им се надигна ниско ръмжене и човекът и кучето се претърколиха на пода, сякаш опитвайки се да премерят силите си.

Рам сграбчи гъстата козина на кучето и много скоро обърна съперника си по гръб. Но с помощта на силните си крака и остри зъби животното бързо успя да смени позициите. В мига, в който Бузер просна Рам по гръб, дългият му език започна да го ближе по лицето. Мъжът избухна в смях, а кучето се излегна доволно до него, размахало лапи във въздуха и оголило корема си. Знаеше, че господарят му ще го чеше, докато заръмжи от удоволствие.

На вратата се почука.

— Влез — извика Рам на слугата с вечерята, без да отделя развеселения си поглед от Бузер. Животното мигом скочи на крака и тялото му се напрегна, готово за скок. Знаеше много добре, че когато господарят му не е сам, не бива да се прави на разглезено домашно кученце.

Рам погледна подноса с храна за двама и разочаровано въздъхна. Сложи втората чиния пред Бузер.

Да вървят по дяволите всички жени! Особено червенокосите додаде и посвети вниманието си на храната и уискито. Два часа по-късно, докато наблюдаваше играта на светлината върху сребристата козина на животното, очите му се затвориха и чашата се изплъзна от пръстите му.

Сънят го сграбчи в прегръдките си. Препускаше върху гърба на великолепен жребец, а вятърът шибаше лицето му. От дванадесет часа не бе слизал от седлото и Касъл Дъглас, отвъд реката Дий, го мамеше да го приюти. Не се чувстваше уморен, бе възбуден и изпълнен с очакване. Когато масивната сграда изплува пред погледа му, разбра какво го привлича толкова неудържимо. Беше жена. Щом го видя, лицето й се озари от радост. Пламтящата й коса се стелеше по раменете й като разтопена лава. Сърцето му се преизпълни с щастие, защото знаеше, че тя винаги ще бъде там и ще го очаква — и денем, и нощем.

Скочи от коня и хукна по каменните стълби, за да я вземе в прегръдките си. Тя се засмя, притисна се към гърдите му, отдавайки се на ласките и целувките му. После внезапно той се видя гол, докато я носеше на ръце към широкото легло. Беше много възбуден и не можеше да мисли за нищо, освен за прекрасното й тяло. Знаеше, че ако скоро не види и не докосне пламтящите къдрици между бедрата й и не се потопи в огъня й, ще умре от желание.

Тя бе облечена в най-възбуждащата дреха, която някога бе виждал. Беше бледолилава, с избродирани нежни цветя върху гърдите. Тичинките на цветята бяха розовите зърна на гърдите й, които се подаваха през тънки цепки. От кръста надолу се спускаха фини като паяжина фусти и всеки път, когато махнеше едната, отдолу се подаваше друга, която криеше ревниво женственото й лоно. Мазолестата му ръка разкъса с рязко движение копринената дреха и той зарови лице в уханната й атлазена кожа.

— Знам коя си ти — дрезгаво прошепна той.

— Коя?

— Ти си моята жена! — тържествуващо извика, готов да проникне в сладките й дълбини. Внезапно вратата на стаята се разтвори и най-красивият мъж, когото някога бе виждал, извика предизвикателно:

— Тя беше първо моя!

Рам скочи от леглото и се озова лице в лице с циганина, чието лице бе мургаво като неговото. Мъжът също бе гол. Двамата извадиха ножове, готови да се бият за красавицата.

— Ти може и да си бил първият, но аз ще бъда последният! — процеди през зъби Рам.

Заби ножа и кръвта обля ръката му, топла и влажна. Отвори рязко очи и видя, че до него бе хрътката, която ближеше ръката му. Стана и се запъти към леглото. От гърдите му се изтръгна нерадостен смях. Може би ако заспи отново, ще успее да я извика в съня си. Някъде в далечината чу гласа й: „Е, поне имаш чувство за хумор!“

Ала на следващия ден чувството му за хумор напълно го напусна. Обикновено издържаше на пиене, но сега слепоочията му пулсираха и в главата му сякаш удряха чукове. Обаче едно нещо му стана съвършено ясно: бягството на хлапака и появата на красивата хитруша в замъка му бяха свързани. Нима ярката й хубост го бе заслепила и помрачила разсъдъка му? Беше изумен от собствената си глупост. Как е могъл да не разбере целта й още тогава, когато я откри легнала на пътеката, водеща към замъка? Измамната хубавица ги бе направила за смях! И останалите Дъглас бяха не по-малко тъпи от него. Гневът към хлапака, който бе ранил един от хората му, се примесваше с гнева към самия себе си и настроението му бе ужасно. Мисълта, че бе надхитрен от жена, наливаше допълнително масло в огъня. Изведнъж в съзнанието му изплува лицето на циганина от съня му. Рам стисна сурово устни. Едно нещо бе сигурно. Дяволски сигурно. Преди слънцето да залезе той щеше да узнае името й.

[1] n’est-ce pas — нали (фр.). — Б.пр. ↑

[2] pate en gelee — желиран сладкиш (фр.). — Б.пр. ↑

Глава 7

Донал бе в отлично настроение, когато се завърна в Дун. Касъл Кенеди бе добре запасен с добитък и провизии и умът му бе зает с плановете за бъдещето. Смяташе да уговори баща си да даде укрепената кула и земите в долината на река Дий на Дънкан, а на него да повери пълното управление на Касъл Кенеди в Уигтън. Замъкът бе подходящ дом за една млада невеста, особено за дъщерята на могъщия граф Аргайл. Стадата бяха попълнени с млекодайни крави и овце с чудесна вълна, а и възнамеряваше да увеличи броя им с някой друг набег. Може би следващия път щяха да плячкосат самия замък Дъглас. Тогава щеше да поиска ръката на Меги и да я отведе в Уигтън с благословията на граф Аргайл. Едрогърдата му любовница, която бе топлила леглото му предишната нощ в Къркъбри, не играеше важна роля в живота му. А и щеше да бъде много по-разумно да я държи настрана от бъдещата си съпруга.

Първите лъчи на зората вече обагряха небето в розово, когато Рам Дъглас поведе любимия си кон Рафиън надолу покрай реката. Беше махнал юздата и бе оставил животното само да го води. Рам се съблече и се гмурна без колебание в ледените, буйни води. Имаше нужда да проясни мислите си и да охлади чувствата си. Знаеше, че чак късно през деня ще успее да се сдобие с нужната информация, а не искаше да излива яда си върху членовете на семейството.

Този път нямаше да вземе войници със себе си. Отмъщението му бе лично. Рафиън се наслаждаваше на банята си, пръхтейки и изпускайки водни струи през ноздрите си. После препусна към брега на реката, за да се наслади на сладката и сочна пролетна трева.

Рам укроти гнева си и се зае с обичайните си задължения. По време на обяда братята му и Колин го наблюдаваха с подозрение. Знаеха, че е мъж на действието. Изблик на необуздана ярост, последван от бързо отмъщение — това бе неговият начин; неслучайно бе получил прозвището Буйната глава.

В ранния следобед свали един от любимите си мечове от стената, почисти го и го смаза старателно, а след това лъсна до блясък сребърната ножница. Оръжието бе плосък меч е две остриета, с тежка плоска ръкохватка, която идеално лягаше в дланта му. Погрижи се и за любимия си кинжал, чиято дръжка бе украсена със сребърна глава на овен с извити рога. Застана гол пред огледалото, обмисляйки какво да облече. Ръцете, краката и гърдите му бяха покрити с гъсти черни косми. Обикновено се обличаше в черно от главата до петите, което в комбинация със смуглото му лице му придаваше доста застрашителен вид.

Днес обаче избра едно от тъмнозелените наметала на Дъглас. Късата плисирана пола разкриваше мускулестите и силни крака. Не си облече риза, а вместо това надипли наметалото през едното си голо рамо и го закопча с брошка с древната емблема на клана — Кървящото сърце на Дъглас. Препаса меча и затъкна кинжала в кожения колан. От разстояние тъмнозелените и сини цветове на клана Дъглас изглеждаха черни.

Докато оглеждаше отражението си в огледалото, го наблюдаваха и още един чифт очи. Духът на Александър Дъглас бе неспокоен и тревожен. Въздухът в стаята бе наситен с първична животинска сила, която Черния Рам едва успяваше да овладее. С дългите си черни коси, които стигаха до широките рамене, той изглеждаше точно като далечните си предшественици. Александър знаеше, че примитивната му и дива природа всеки миг може да изплува на повърхността. Този мъж бе също толкова груб и безмилостен, както и първият Дъглас преди много векове. Александър бе изпълнен с ужас, защото се боеше, че Рамзи е белязан с гибелната слабост, толкова характерна за шотландците — да се избиват помежду си, вместо да се борят с общия враг. В този замък бе стаена омраза, този замък бе свидетел на много тъга и кръвопролития, всъщност това се отнасяше за всеки замък на рода Дъглас, а каменните им стени бяха навеки опетнени с невинна кръв. Представителите на клана Дъглас бяха прочути с жестокостта, безчувствените си сърца и корави души. Майките плашеха непослушните си деца с Черния Дъглас. Фактът, че Рам бе племенник на всесилния Арчибалд Дъглас, граф Ангъс, всяваше още по-голям ужас у хората. Любимото занимание на граф Ангъс бе да беси престъпници. За него се носеха слухове, че жестокостта му не знае граници, и когато яздеше из страната, съпровождан от воините си, всички безпрекословно се подчиняваха на заповедта:

— Направете път за Дъглас!

Буйната глава не се нуждаеше от седло. Лъскавият черен гръб на Рафиън отразяваше последните лъчи на слънцето, преди да се скрие зад планините. Рам Дъглас много добре знаеше каква величествена гледка представлява, възседнал огромния жребец. Младият шотландец държеше здраво юздите и насочваше коня с голите си колене.

Когато Зара зърна Черния Рам да препуска към циганския катун, сърцето й подскочи в гърдите. Нима жаждата му за нея бе толкова силна, та дори не бе могъл да дочака падането на нощта? Циганката изтича към него още преди да скочи от коня. Блестящите й черни очи огледаха алчно голите му бедра, задържаха се за миг върху косматите му гърди и накрая се спряха върху мургавото му лице, чиято вътрешна сила я накара да потръпне.

Белите й зъби блеснаха, а очите не можаха да скрият радостта й.

— Милорд, поласкана съм, че сте дошли преди падането на нощта.

— Ти имаш нещо, което ми е нужно. Дойдох за него — просто отвърна той.

С гордо изправена глава и царствена походка Зара го поведе към фургона си. Красивата циганка хвърляше съжалителни погледи към другите жени от племето, които палеха огньове, за да сготвят вечерята. Бе изпълнена с много по-голямо тържество и триумф, отколкото през нощта, когато сподели леглото на Джеймс Стюарт, краля на Шотландия.

Рам Дъглас се спря като закован, когато видя един млад циганин да води конете към реката. Нямаше нужда да оглежда по-внимателно животните, за да разбере, че са от отлична порода. В момента обаче мъжът бе този, който го интересуваше. Двамата застанаха един срещу друг. Мислите им бяха скрити зад непроницаемите маски на лицата им, но някаква враждебност витаеше помежду им. Рамзи изпита желание да притисне ножа си към гърлото на циганина и да го накара да произнесе интересуващото го име, но беше сигурен, че може да го узнае и от Зара. Тази вечер нямаше да излее яростта си върху циганина. Обаче си обеща, че когато му дойде времето, ще позволи на тлеещите чувства да избухнат с всичка сила и може би да достигнат върха си в смъртта.

Рам дръпна силно юздата, за да успокои Рафиън, който откликна на повиците на кобилите. Двамата мъже отклониха погледи и Рам се запъти към жилището на Зара. Завърза здраво Рафиън отпред, така че жребецът да може да пасе от тучната трева, и изкачи трите стълби.

По-голямата част от помещението бе заета от леглото и Рам се спря, за да могат очите му да привикнат с тъмнината. След малко забеляза, че Зара вече се е пъхнала под завивките.

— Запали фенерите — помоли го тя, а хрипливият й глас издаде нуждата й да види прекрасното му тяло, което полумракът скриваше.

Червените светлини обляха всичко наоколо в чувствена светлина, а очите на Зара се разшириха от удоволствие, когато отблясъците затанцуваха по смуглото лице, широките рамене и голите бедра на необикновения й любовник. Пъргавите й пръсти разшириха деколтето на ризата й, за да пуснат на воля малките й, закръглени гърди, твърди и изкусителни като ябълките в райската градина.

Младата жена разтвори широко бедра, после чевръстите й кафяви пръсти уловиха края на червената й пола и бавно я задърпаха нагоре.

Ъгълчетата на устните й се извиха самодоволно, когато видя щръкналия член на Рам, който напираше под плисираната пола. Изхлузи полата през главата си и затаи дъх, докато той бавно сваляше карираното наметало.

Очите й го изпиваха и тя предусещаше, че когато телата им се слеят, ще се изпълни с неговата сила и мощ. Проклет да е, но изглежда изобщо не бързаше, макар да се виждаше, че е готов за нея.

Зара го гледаше като омагьосана. Тъмнокафявата кожа на гърдите му, под която играеха мускули, караше стомахът й да се присвива, а слабините й да пламтят. Изгарящото желание напираше в гърдите й и изтръгна гърлен вик от чувствените й устни. Тя запълзя на колене към него. Очите й не се откъсваха от гордата му мъжественост, пулсираща и огромна, с копринено мека на пипане кожа. Върхът на езика й облиза пълните й устни и тя се приближи по-близо. Духна леко набъбналата от възбуда плът, а горещият й дъх го предизвика да я обладае с животинска сила и страст. Устните й се разтвориха подканващо.

— Това ли желаете от мен, милорд? — попита, доближила устни само на сантиметри от него.

— Не — отвърна той и я изправи пред себе си върху леглото.

Тя преплете пръсти в черните, къдрави косъмчета на гърдите му и се притисна съблазнително към него. Рам я оттласна от себе си, а после мъчително бавно протегна ръка към черния триъгълник между краката й, за да разкопчее обицата върху слабините й. Тя простена, когато пръстите му докоснаха чувствителната розова цепка и освободиха златната халка.

Рам я закопча на ухото й и я повдигна така, че бедрата й да се увият около кръста му. Върхът на езика му се плъзна по линията на устните й, а тя затвори очи и се отдаде на опияняващото усещане. Членът му се триеше леко в разтворилата се нейна женственост, докато гърдите му се отпускаха ритмично нагоре и надолу.

Пръстите му погалиха гърдите й, разтриха набъбналите розови зърна. Тя се изви, пронизана от сладка болка. Тогава твърдата му уста най-после завладя нейната. Зара разтвори нетърпеливо устни, жадна да вкуси езика му, както бе жадна да усети как мъжествеността му я изпълва докрай.

Вкуси от него, потопи се в мъжката му сила. Пръстите й се заровиха в черните му коси и тя почувства, че ще изкрещи, ако продължава да я възбужда, или ще умре, ако не я дари с освобождение. Устните му се отдръпнаха от нейните, а ръцете му се плъзнаха леко по гърба й.

— Онзи млад циганин твой брат ли е?

Цялото й същество бе изпълнено единствено с Рам Дъглас и затова й бе нужно известно време, за да осъзнае въпроса му.

— Не, Хийт не е мой брат.

— Този Хийт… твой някогашен любовник ли е?

Въпросът му я озадачи. Не й се искаше да говори за това.

— Не, не. Той не изпитва желание към мен и никога не ме е ухажвал. Не се тревожи, милорд.

— Той предпочита червенокоси — рече Дъглас.

Внезапно тя разбра. Вече знаеше какво точно иска от нея — и как щеше да го получи, — ала въпреки това не я бе грижа. Тя също искаше нещо от него и ако можеше, щеше да го накара да плати цялата цена. Свали стройните си крака от кръста му и се надигна.

— Казах ти, милорд — игриво изрече. — Не знам името й.

Рам Дъглас вътрешно се усмихна. С отрицанието си току-що потвърди, че много добре знае името на момичето, както и че добре я познава. Щеше да бъде детска игра да го изкопчи. Когато решеше, можеше да бъде много убедителен. Излегна се върху леглото и я придърпа върху себе си. Плъзна твърдия си член в горещата й и влажна цепка, разтривайки го напред и назад по най-съблазнителния и дразнещ начин.

Зара пъхна ръка между телата им и се опита да го насочи навътре към себе си. Ръката на Рам се стрелна и покри нейната, оформяйки непреодолима преграда. Широката му длан обхвана влажните й слабини и бавно започна да ги стиска леко и да ги разтрива.

— Наистина не знам името й — упорито простена циганката.

Ръката му улови брадичката й, а устните му се повдигнаха към нейните.

— Шшт.

Целувките му бяха като райска наслада. Устата му бе толкова твърда и настойчива, че тя напълно се предаде. Той я претърколи по гръб и я стисна между мускулестите си бедра. Измъчваше я и отлично го знаеше, дано да гори във вечния огън!

— Аз… аз мисля, че името й е Тина — прошепна нещастницата.

Името не означаваше нищо за Рам, но той награди Зара за парченцето информация. Подпря се на лакти и проникна дълбоко в нея. Тя извика от удоволствие и заби нокти в широките му рамене. Тласна, изпълвайки я докрай три пъти в горещата й, пулсираща плът. После се отдръпна бавно и рече:

— Да излезем навън. Вече се е стъмнило. Този фургон ме кара да се чувствам като в капан.

Зара бе наясно, че той играе жестока игра. Знаеше също, че много скоро щеше да му каже цялото име на онази лейди. По дяволите, Рам Дъглас можеше да я възбуди до такава степен, че би му дала и душата си, ако я пожелае!

Обви един шал около тялото си и се измъкна навън. Рам я последва гол. Той бе от онези мъже, които се наслаждаваха на голотата си и не се срамуваха от нея. Беше му много удобно без дрехи, никога не се чувстваше заплашен или уязвим като останалите, когато оставаха голи. Както у животните, тялото му бе покрито с гъсти косми.

Отведе я при брега на реката и я положи да легне върху буйната, хладна трева. Пръстите му докосваха най-чувствителните и уязвими места на младото й тяло. Целуваше слепоочията й, клепачите й, високите скули, а накрая се надвеси над нея, впил жаден поглед в устните й. Напрежението помежду им ставаше почти непоносимо.

— Тя живее на запад.

Пръстите на Рам се плъзнаха по втвърденото зърно на едната гърда, спуснаха се надолу по плоския корем и навлязоха между бедрата й. Палецът и показалецът му уловиха нежната розова пъпка на женствеността й и започнаха да я мачкат и разтриват ритмично.

Ръката на Зара се протегна, за да обхване набъбналите му топки, а пръстите й нежно започнаха да ги трият една в друга. Искаше да го накара да загуби контрол и да я дари с неземната наслада така, както само той умееше. Пръстите й докоснаха твърдия му член и загалиха кадифената му главичка. Познаваше всеки трик в любовта. Нейният занаят бе да доставя удоволствие на мъжете, да знае кое ги възбужда до лудост и кое ги кара да молят за милост.

Той плъзна два пръста дълбоко в нея и тя се изви към ръката му. После мъчителят й я възседна, измъкна пръстите си и ги замени с дългата си и твърда мъжественост. Вкара члена си дълбоко в нея, изпълвайки я както никой друг.

Сега тя бе почти изпаднала в несвяст, движейки се нагоре и надолу в ритъма на силните му тласъци. Внезапно той се отдръпна и прошепна:

— Скъпа, мисля, че все пак е по-добре да се върнем във фургона ти.

Мили Боже, тя вече не знаеше дали са останали още върхове, които да изкачи! Той я бе отвеждал до висините отново и отново само за да я пусне пак в долината, без да достигне най-високата част. Знаеше, че няма да го понесе, ако той продължи с това изтезание.

— Лейди Валентина Кенеди! — изкрещя незадоволената любовница.

Той я прониза с диво опиянение и започна бясно да се движи в нея. Знаеше точно с колко тласъка ще я накара да стигне до така дълго жадуваното освобождение, когато ще се отпусне изнемощяла, изпускайки любовните си сокове. Изчака я търпеливо да изплува от тъмната половина на рая и да осъзнае действителността. Ала Зара знаеше, че той не се бе освободил, че е все още твърд, пулсиращ и незадоволен, и разбираше, че в момента тъкмо това желае своенравното му тяло.

Знаеше също, че той я бе забравил в мига, в който устните й произнесоха онова име. Протегна се за шала, а той я вдигна на ръце и я отнесе във фургона. Положи я нежно върху леглото, облече се и я остави без да каже нито дума.

Проклетите Кенеди! Някога бяха крале на Карик. По тези западни брегове живееха повече от десет леърди от клана Кенеди. Вдигна очи към хълмовете, които през вековете бяха станали свидетели на едни от най-мрачните сцени на войни между клановете и на кръвожадни изстъпления. Кенеди бяха най-противната и подла сган, живяла някога на този свят!

Препусна в лек галоп към Касъл Дун. Най-после позволи на ума си да се съсредоточи върху жената. Значи това бе Огнената Тина Кенеди. Трябваше да се досети. Всъщност бе искрено смаян, че красивото създание, което бе срещнал, е дама от благороден произход. Още повече бе изумен, че на една неомъжена лейди й се позволява да посещава цигански катун, да язди без придружител, както и да гостува в непознати замъци, където би могла да бъде изнасилена. Разбира се, не си правеше илюзии, че е девствена. Говореше се, че е доста палава. Цели легенди се разказваха за нея. Беше чувал името й в кралския двор, от приятели, от мъже от клановете Гордън и Камбъл. Славата й се носеше не само по границата, но и високо в планините. Името й се мълвеше и в Глазгоу, и в Единбург, и в Стърлинг. Споменаваше се всеки път, когато мъжете говореха за красиви и своенравни жени, за жени, които биха искали в леглата си, които щяха да бъдат великолепни любовници. Стисна здраво устни, а един мускул заигра на бузата му. Тя бе просто още една кучка от проклетите Кенеди!

Глава 8

Вечерта в Касъл Дун цареше весело настроение. Донал бе толкова доволен от себе си, че всеки път, като минеше покрай брат си Дънкан, го шляпваше дружески по широкия гръб с огромния си юмрук. От своя страна Дънкан се поздравяваше, че за пръв път бе последвал съвета на Тина и си бе държал устата затворена. Като резултат всичко течеше по мед и масло.

Дейвид бе щастлив, че ръката му бе оздравяла достатъчно, за да свали превръзката, а белегът бе доказателство за проявеното от него мъжество по време на нощния набег.

Бет бе доволна, че сестра й Тина си бе направила труда да й избере рокля за вечерята и че за пръв път между братята й цареше мир и разбирателство.

Ейда бе радостна, че лорд Хамилтън бе довел със себе си своя пръв помощник, който бе не по-малко елегантен и красив от леърда. Прислужницата подозираше, че е незаконен син на могъщия граф Аран.

Кърсти бе развълнувана, защото тази вечер господин Бюрк й посвещаваше цялото си внимание. Сигурно се дължеше на подплънките, които тя смело бе пришила в корсажа на роклята си. Явно тази малка хитрина най-после и бе помогнала да спечели одобрението, за което толкова дълго бе копняла. За щастие тя още не бе разбрала, че едната от новите й съблазнителни прелести се бе разпорила и се бе изместила към гърба на роклята.

Лейди Валентина Кенеди бе изключително доволна, че Патрик Хамилтън пристигна рано и през цялото време не отделяше сините си очи от лицето й. Той бе внимателен, забавен и интересен събеседник и съвсем явно влюбен в нея. В миналото двамата млади си бяха разменяли много погледи, закачливи усмивки, дружески шеги и невинни целувки. Често бяха танцували, но до тази вечер тя никога не го бе отличавала от останалите си ухажори. Сега обаче около тях витаеше особена атмосфера, която им подсказваше, че им предстои да се опознаят много по-интимно. Братята й бяха любезни и приятелски настроени и се отнасяха към младия лорд Хамилтън като към член от семейството. Най-хубавото, разбира се, бе, че родителите й отсъстваха от замъка.

Храната бе великолепна, а виното и уискито се лееха в изобилие. Самата вечер бе изпълнена с романтика. Топлият пролетен въздух бе пропит от аромата на синчец и прещип, луната къпеше земята в меко сияние, а тъмното кадифено небе бе обсипано с безброй звезди.

Тина изведе Патрик на терасата пред кулата, за да се насладят на дивата красота на морето, ала младият мъж бе едновременно разочарован и раздразнен, че Ейда ги придружаваше. От нощния вятър косите на Тина заприличаха на пухкав червен облак, който обрамчваше нежното й сърцевидно лице и се стелеше по раменете на бялата й копринена рокля. Патрик бе толкова близо, че главата му се замая от тежкото ухание на хиацинт, примесено с женския й аромат.

— Морето никога не е спокойно — обади се внезапно Тина. — Прииждащите вълни и призрачната мъгла му придават особена тайнственост и очарование.

— Красиво… поразително — прошепна той в ухото й и Тина остана поласкана от желанието му да й се понрави. Патрик обви ръка около кръста й, предизвиквайки прислужницата да предприеме някакви мерки. Застина при приближаването на Ейда. Беше готов за нея. За негово изумление жената предложи:

— Валентина, защо не заведеш лорд Хамилтън да види крушовите дървета в градината? Те са така отрупани с цвят, че човек би помислил, че клоните им са покрити със сняг — усмихна се на Патрик. — Милорд, ако изпратите своя помощник тук горе, аз ще му покажа морето и ще се постарая да не скучае през следващите два часа.

На Патрик му идеше да разцелува жената. Беше съвсем ясно, че му позволява да прекара времето насаме с повереницата й. Тина го дари с предизвикателна усмивка. Свали ръката му от кръста си, улови я в своята и двамата заедно се спуснаха по каменните стълби. Лорд Хамилтън размени няколко думи със своя доверен помощник, като го упъти към кулата, а двамата с Тина се отправиха към градината. Щом се озоваха сред дърветата Тина издърпа ръката си от неговата и забърза напред, като от време на време хвърляше по някой поглед през рамо, за да се увери, че галантният й ухажор я следва.

Лунната светлина струеше върху разцъфналите дървета, обливайки ги с мека светлина, а бялата рокля на Валентина приличаше на ефирно сияние, танцуващо сред дъхавите цветове. Младият мъж бързо приближи към нея.

— Тази вечер бе една от най-щастливите в живота ми. Ще ми позволиш ли да дойда пак?

Тина сви красивите си рамене.

— Може би…

Той пристъпи по-близо. Тя не се отдръпна.

— Ако те поканя в Ланарк, ще приемеш ли?

Девойката облиза предизвикателно устни.

— Може би…

Патрик реши, че трябва да се възползва от закачливите й отговори.

— Ако те целуна, ще ми отвърнеш ли?

Красивите й устни се нацупиха кокетно.

— Може би…

В следващия миг той вече бе до нея. Обви ръце около тънкия й кръст и я притегли към гърдите си. Острият аромат на пролетните цветове се примеси с женското й ухание. Младият лорд се бе възбудил още когато останаха насаме, а подканващите й погледи и дръзкото й държание го изпълниха с болезнено желание. Наведе се, за да я целуне, а мъжествеността му набъбна и запулсира. Целуна я нежно и плахо, притискайки устни към нейните. Пулсът му се ускори, когато устните й се разтвориха подканящо. Отдръпна се и дрезгаво промълви:

— Скъпа, когато казваш може би, винаги ли означава да?

— Може би… — прошепна тя, но когато той отново сведе устни към нейните, се отдръпна и се гмурна игриво под отрупаните клони. Той не се поколеба да я последва и да я сграбчи в обятията си. Този път я притисна силно към възбудения си член.

— Малка пакостнице, разбираш ли какво ми причиняваш?

— Какво? — невинно попита девойката, а очите й дяволито блеснаха.

Патрик Хамилтън притежаваше голям опит с професионалните жрици на любовта и до тази вечер се бе придържал стриктно към определени правила спрямо неомъжените момичета от благороден произход. Ала Огнената Тина Кенеди бе нещо съвсем различно. Желаеше я по-силно от всяка друга досега, било тя проститутка или девственица.

Реши поне един път да зареже всякакви правила.

— Ти си истинска изкусителка — прошепна й той.

Тина се повдигна на пръсти и долепи устни до ухото му.

— А добра ли съм в това? — дръзко попита тя.

— Дяволски добра! — провикна се младият мъж. — Мисля, че имаш доста богат опит. Истина ли е, че си отблъснала цели шест предложения?

Тина се изсмя в красивото му лице.

— Шест предложения за женитба и безброй неприлични предложения.

Прямотата й го накара да се засмее и той пое дълбоко дъх, за да укроти нетърпеливото си желание. Макар че интересът й към него бе неприкрит, той се съмняваше, че ще отстъпи пред страстта му.

— Отлично знаеш как да въртиш мъжете около малкия си пръст. Отказала си на предложенията, за да ги подчиниш напълно.

— Не съм го направила нарочно, Патрик. Аз наистина не желая да се омъжа за никой от тях.

Той я прегърна през кръста, а с другата си ръка повдигна брадичката й и се вгледа в очите й.

— Ами аз, Тина?

— Вие притежавате изключително успокоителни ръце, милорд.

Той се усмихна. Знаеше, че тя ще го накара да го каже направо.

— Мислиш ли, че бих могъл да убедя лейди Кенеди да стане лейди Хамилтън?

— Патрик, искам да бъда напълно честна с теб. Съвсем ясно заявих на баща си, че нямам желание да се омъжвам. От своя страна той отвърна, че съм длъжна да го направя. Посъветва ме да си избера съпруг, докато все още мога. В противен случай граф Арчибалд или кралят ще решат вместо мен.

Тя наистина бе най-красивата жена, която бе държал в обятията си. Освен това излъчваше някаква особена чувственост и Патрик копнееше да бъде мъжът, който ще й открие тайните на собствената й сексуалност.

— Скъпа, да не би да искаш да ми кажеш, че аз съм твоят избор?

— Казвам ти, че не бързам да се омъжа, но бих искала да бъда ухажвана. Казвам ти, че навярно бих искала да бъда твоята избраница. А ако след известно време открием, че се обичаме, можем да се сгодим. Доколкото знам, това означава брак — погледът й окончателно замая сетивата му.

Той изпъшка и този път впи страстно устни в нейните.

— Тина, не ми се иска да чакам прекалено дълго.

Стражата при портата на замъка Дун видя самотния конник в тъмно наметало и вдигна подвижната решетка. Пазачът поклати глава и се засмя, решил, че това е още един от ухажорите на лейди Валентина. Светлината на факлите освети тъмнокоса глава и дреха в тъмнозелени цветове. Вероятно бе наследникът или на клана Камбъл, или на клана Гордън. И двамата младежи се гордееха с могъщите си родове и войникът злорадо си помисли как ли ще реагира някой от тях, ако види, че синът на всесилния граф Аран и братовчед на краля вече ги е изпреварил.

Рам Дъглас премина решително през подвижния мост на замъка Дун. Бог да закриля всеки, който би се осмелил да застане на пътя му. Един от конярите на Кенеди излезе, за да отведе коня му, ала когато видя огромния звяр, се спря нерешително. Черният дявол бе готов да нападне всеки, който го приближи, и да го стъпче с копитата си. Конярят побърза да се скрие в конюшнята.

Рам скочи от седлото и внимателно привърза Рафиън. Отправи се с уверена походка към замъка, сякаш той бе господарят тук. Никой дори не помисли да го спре. Излъчваше самоувереността и властността на мъж, който знае силата си. Насочи се направо към голямата зала, а слугите се отдръпнаха, за да му направят път.

— Донал Кенеди — гласът му бе дълбок и плътен. Отекна заповеднически сред каменните стени.

Донал вдигна глава от чашата си и Рам Дъглас видя един едър и плещест мъж с брадясало лице и пронизващи очи, които се разшириха изумено.

Никой не можеше да сбърка мургавия и страшен Рам Дъглас, известен още като Черния Рам Дъглас. Господи, как бе узнал? Мечът на Донал лежеше до него, но той дори нямаше възможност да го извади от ножницата. Рамзи завъртя с две ръце оръжието си високо във въздуха и с все сила го стовари с плоската част върху главата на Донал. Мъжът се свлече на пода.

Дънкан Кенеди, който тъкмо влизаше в залата откъм кухнята, се закова на място, не можейки да повярва на очите си. Видя, че брат му пада като покосен и позна омразния Дъглас. Измъкна кинжала си и се хвърли към него.

Черния Дъглас притежаваше зрението и слуха на ястреб. Не бе нужно да се обръща, за да разбере, че го нападат откъм гърба. Лакътят му се заби с все сила в корема на Дънкан, който изрева от болка и се преви на две. В следващия миг Рам заби дръжката на кинжала си под брадичката на Дънкан, избивайки му един зъб. Бликна кръв.

Дейви беше в салона на горния етаж и свиреше на лютня, когато чу шума от суматохата. Реши, че Донал си е пийнал повечко и се е сбил с Патрик Хамилтън. Понеже не искаше да пропусне гледката, изтича надолу по стълбите, които водеха към голямата зала. Лицето му пребледня, когато видя Черния Рам Дъглас. Нападателят измъкна лютнята от ръцете на Дейви и я разби с все сила в стената. Подобният на круша инструмент, изработен от дърво, се разцепи на две. Рам притисна единия нащърбен край към гърлото на Дейви и изрева:

— Злобно малко копеле!

Въпреки разбитата си уста Дънкан успя да извика за помощ и помещението бързо се изпълни с червенокосите бойци на клала Кенеди. Рам сграбчи Дейви с една ръка, а в другата размаха меча си. Никой не посмя да го приближи. Рам знаеше, че отлично бе избрал времето за нападение. Всички мъже бяха доста пияни и едва ли някой би се осмелил да го предизвика.

— Възстановете незабавно добитъка ми или ще си понесете последствията! — прогърмя гласът на Рамзи. — Ако желаете война, ще си я получите!

Преди да дойде в замъка Дун, възнамеряваше да плени отново избягалия си затворник и да го задържи за откуп. Ала сега се изпълни с отвращение към страхливите представители на този клан. Бяха оплячкосали земите и стадата му, знаейки, че други ще бъдат обвинени за деянието им. Захвърли Дейвид Кенеди и с безстрастно лице проследи как главата му се удари в огнището и момчето се свлече върху каменните плочки.

Рамзи се извърна, за да си върви, разочарован, че не остана никой, с когото да си премери силите. Яростта все още бушуваше в гърдите му и се нуждаеше от отдушник. Отвори рязко резбованата дървена врата и чу съблазнителния смях на жена, уверена в своята победа. Влюбената двойка се целуна, преди да влезе вътре.

Дъглас отстъпи настрани, за да им направи път, и впи поглед в лицето на Патрик Хамилтън.

— В името на Христос! — изруга той и тъмносивите му очи заблестяха с омраза. — Проклетите негодници Хамилтън са се съюзили със страхливите Кенеди! — изплю се на пода, за да прочисти устата си от гнусния вкус на имената им.

Патрик Хамилтън нямаше представа за какво говори Дъглас, но това нямаше голямо значение. Пред него се намираше дългогодишният му враг. От край време родовете Хамилтън и Дъглас се бяха хванали гуша за гуша. Замъците им бяха кажи-речи един до друг и двата клана си съперничеха за територии и власт. Враждата между вождовете им Арчибалд Дъглас, граф Ангъс, и Джеймс Хамилтън, граф Аран, бе пословична и дори кралят не смееше да ги изпраща заедно да патрулират по границата. Постоянно ги призоваваше да подпишат споразумение за приятелство или поне временно примирие.

— Влез, човече — подкани го Дъглас.

— Ти, долно и недодялано копеле, как смееш да се държиш така просташки в присъствието на една дама? — гневно извика Хамилтън и измъкна сабята си. — Това е почтен дом и нямаш право да го оскверняваш с безобразията си!

— Човече, изглеждаш толкова самоуверен, че се чудя как още не си се задавил! — презрително процеди Рамзи. Двамата мъже пристъпиха в залата. — Присъедини се към страховитите си съучастници в престъплението. Както виждаш, смелостта им доста ме изплаши.

Хамилтън се огледа невярващо.

— Къде са хората ти? — попита той.

— Дойдох сам — дръзко отвърна Черния Рам.

— Повръща ми се от твоето самохвалство! — изрева Хамилтън.

— Ще ти е нужен стомах за това! — подигравателно му отвърна Дъглас.

— Ще се радвам да отърва света от един от най-недостойните представители на рода Дъглас! — озъби се Хамилтън.

— Ти си една жалка въшка и аз имам много по-важна работа, отколкото да се занимавам с теб! — заяви Дъглас.

Валентина бе последвала двамата мъже. Изтича с прималяло сърце към Донал, мислейки го за мъртъв. Разгневи се, когато видя, че е в безсъзнание, и си помисли, че се е напил до самозабвение тъкмо когато Дун се нуждаеше от защита.

Превитият на две Дънкан още не можеше да се опомни, а главата на Дейви бе обляна в кръв.

— Дай да ти помогна, Дейви! — извика Тина.

— Остави ме на мира! — озъби й се той, засрамен, че сестра му се отнася с него като с малко дете.

Тина огледа залата, слугите и хората от клана Кенеди и се запита защо никой не прави нищо, а само гледат и слушат как Патрик Хамилтън и Рамзи Дъглас, които обикаляха в кръг, си разменят обиди. Пулсът й се ускори, а сърцето й учестено заби. Не усещаше никакъв страх, а единствено нарастващо вълнение, че е свидетел на стълкновението между двама заклети врагове. Докато младите мъже обикаляха и се дебнеха един друг, Тина видя колко елегантен изглежда Патрик Хамилтън, облечен в черната си дреха с бяла ленена риза с жабо на гърдите. Той бе висок и строен и се движеше с грацията на черна пантера. Смъртоносното острие на дългата му сабя блестеше на светлината на факлите и тя разбра, че неговото оръжие има предимство пред това на Дъглас.

Погледът й бе привлечен от Черния Рам. Никога преди не бе виждала гол мъж. Вълненото наметало не прикриваше голотата му, а подчертаваше великолепието на могъщите му гърди и рамене. Той не бе толкова висок колкото Патрик, но раменете му бяха по-широки и излъчваха силата и непобедимостта на кален боец.

Мислите й се блъскаха хаотично в главата й. Една част от нея се чувстваше виновна, задето изпитва удоволствие от представлението. Тогава изумена видя, че двамата мъже се усмихваха и явно се забавляваха не по-малко от нея. Когато двамата противници се нахвърлиха един върху друг, девойката затаи дъх и сподави тихия стон, който се надигна в гърлото й. Но вместо кръвта, която очакваше да рукне, двуострият меч на Дъглас изби смъртоносната сабя от ръцете на Хамилтън, тя се завъртя във въздуха и Дъглас ловко я улови с лявата си ръка.

Останал без оръжие, Хамилтън изкрещя:

— Захвърли оръжията си и се бий с мен с юмруци!

Дъглас бе сторил много безразсъдни неща в живота си, но никой не би могъл да го нарече глупак. Знаеше, че невъоръжен ще бъде лесна плячка в ръцете на мъжете Кенеди. Пъхна меча в ножницата си и пристъпи към Хамилтън, насочил острието на собствената му сабя към гърдите. Патрик имаше достатъчно благоразумие, за да отстъпи няколко крачки.

— Достатъчно лошо е, че си плячкосал добитъка, но още по-лошо е, че си помогнал на Кенеди, и то заради една червенокоса кучка. Постъпката ти е подла и непростима, Патрик.

Обвинението му бе несправедливо, но когато Тина се опита да защити Патрик, двамата мъже не й обърнаха никакво внимание. Дъглас продължи да настъпва към обезоръжения си съперник и когато гърбът му опря стената, с рязко замахване на дългата сабя разряза ленената риза и очерта една буква „Д“ върху гърдите на Патрик.

— Подла свиня! — изкрещя Тина. — Правиш това, защото аз те надхитрих! Как узна името ми?

— Не беше никак трудно — репутацията ти е на толкова развратна и безсрамна жена, че вони чак до небесата.

Патрик Хамилтън се опита да я спре, ала това бе не възможно.

— Преди да свърша с теб, ще те видя да гориш в адските пламъци! — изкрещя девойката.

— Възможно е — съгласи се Рам и любезно се поклони. След това й обърна гръб и изгледа презрително Хамилтън и Кенеди. — Вие не сте достойни дори да чистите ботушите ми — с тези думи излезе от залата, без да поглежда нито наляво, нито надясно. Обръщайки гръб на всички, той им показваше, че не го е страх от тази сбирщина страхливци.

Валентина погледна надолу към бялата си рокля и видя, че е изцапана с кръвта на Патрик и Дейвид. В този миг осъзна, че най-горещото й желание е да види пролятата кръв на Дъглас. Извика към мъжете в залата, но те вече си крещяха обиди и си разменяха юмруци. Без да се замисли, изтича навън след Дъглас.

— Страхливец! Кучи син и страхливец! — изкрещя в изстъпление.

Той се извърна към нея и огледа безсрамно гърдите и тънкия й кръст.

— Грешите, господарке. Страхливци са мъжете Кенеди, така както всичките жени Кенеди са курви!

Тина се хвърли към него и го удари с все сила в лицето. Гърдите й се повдигаха и спущаха бясно, докато сипеше обиди и проклятия.

— Нямаш смелост да отвърнеш на удара ми! Не ще посмееш да се защитаваш срещу една жена. Не ти стиска да ме докоснеш дори с пръст!

Мускулестият му гол крак се протегна напред и я ритна силно, събаряйки я на земята. Лейди Валентина Кенеди се намери в унизително и срамно положение, в каквото никога досега не бе изпадала. Рам Дъглас бе отгоре й, заклещил тялото й между силните си бедра. Тя се извиваше диво, а ръцете и заудряха по окосмените му гърди. Вълненото наметало се бе повдигнало, разкривайки интимните му части. Когато я възседна, те бяха само на сантиметри от лицето й и тя усети мъжкия му аромат.

Той загреба пълна шепа торф и с мъка се удържа да не го размаже върху красивото й лице. Възпря се навреме. Не бе нужно да хаби силата си заради тази малка развратница.

— С колко мъже си се въргаляла из тревата? — презрително попита Рам Дъглас, докато се изправяше на крака. Вътрешно в себе си бе впечатлен от нея, защото тя бе показала повече смелост от мъжете Кенеди. Прикри възхищението си и надигналото се желание зад маска на презрение и отвращение. Отдръпна се от нея, сякаш близостта й го оскверняваше. Хвърли й един последен, безочлив поглед, който й подейства сякаш я бяха дамгосали с нажежено желязо, и се метна върху гърба на огромния си жребец.

Тина с мъка се изправи на крака. Безсилието й удвояваше яростта и омразата.

— Кълна се, че някой ден ще си сменим ролите! — извика тя в нощта. — Аз ще бъда въоръжена, а ти — безпомощен, но кълна се, ще използвам оръжието си!

Когато Тина се върна в голямата зала, видя, че Патрик и останалите мъже продължават да си разменят юмруци. Ейда ги наблюдаваше безпомощно. Тя бе прекарала изключително приятна вечер с помощника на Хамилтън в уютната си спалня и сега се чудеше защо мъжете винаги завършват забавата с бой и викове.

Донал все още се олюляваше. Макар вече да бе в съзнание, бе замаян и смутен от случилото се. Тина видя любимата си лютня, разбита на трески, и изведнъж сякаш всичко в нея се пречупи. Взе остатъците от инструмента с висящите скъсани струни, притисна го към гърдите си и избухна в сълзи. Избърса ги нетърпеливо с мръсната си ръка, оставяйки дълги черни ивици по лицето си.

— Защо те унищожават и съсипват всичко, до което се докоснат? — прошепна Валентина.

— Защото са мъже — обясни Ейда и я поведе към спалнята й.

Когато остана сама, Тина си припомни картите на старата Мег.

Тя бе срещнала Императора, тъмнокосия властен мъж, който седеше върху трон, украсен с овнешки глави. В съзнанието й изплува картата с Петте меча. Точно както бе предсказала Мег, той бе дошъл с мечовете си и бе победил всички. Отказа да мисли повече. Всичко бе нелепо и глупаво. Бъдещето й не можеше да зависи от някакви си карти, хвърлени от една стара циганка!

Глава 9

През следващата седмица бяха оплячкосани земите на Кенеди в Нюарк, Дънър и Карик, както и именията на Хамилтън в Ланарк, Дънбар и Мидлодиан. Естествено, главният заподозрян бе Рам Дъглас, но мнозина се съмняваха, че е възможно един-единствен мъж да нападне толкова обширни земи в една и съща седмица.

Рамзи Дъглас бе решил да се присъедини към играта и да даде добър урок по отмъщение на останалите участници. Когато удряше, го правеше безмилостно, и то там, където знаеше, че ще заболи най-много. Във всяко от именията на Кенеди оставяше добитъка, който вземаше от Хамилтън, а стадата на Кенеди увеличаваха имуществото на Хамилтън.

Замъкът Дун не бе нападнат и мина седмица, преди господарите му да установят, че броят на добитъка се увеличава като с магическа пръчка. Главата на клана Кенеди, граф Арчибалд от Касилис, бе прочут с притежанието на най-чистокръвните коне в Шотландия. Някои от тях отглеждаше сам, а други внасяше от Ирландия, Фландрия, Испания и Мароко. Той снабдяваше кралските конюшни в Стърлинг и Единбург с най-добрите коне. Рам Дъглас и братята му Гавин и Камерон отмъкнаха всички животни от Касилис. Това бе изключително опасно начинание, което изискваше отлична стратегия, хитрост, огромно самообладание и бързина. Братята подмениха конете с тези на многобройните си братовчеди Иън, Дръмонд и Джейми, а те от своя страна ги предаваха на патрулите от клана Дъглас, които пък ги вкарваха в конюшните на Кенеди и Хамилтън.

Ала имаше една кобила, с която Черния Рам Дъглас не можа да се раздели. Отдавна търсеше расова кобила, която да роди потомство на Рафиън, и в мига, когато зърна красавицата с лъскав косъм, разбра, че най-после я е открил.

Тя бе висока и с изключително дълги крака. Вратът й също бе дълъг и грациозен и си личеше, че ще роди здраво и хубаво потомство. На тъмно изглеждаше черна, но когато Рам я разгледа по-внимателно, с изненада установи, че косъмът й е тъмночервен. От пръв поглед си личеше, че е от чистокръвна арабска порода. Главата й бе с екзотични очертания, с огромни очи и имаше един гръбначен прешлен по-малко, за да израсне опашката й по-висока и по-буйна.

Рам я отведе на една малка ливада в имението си и я повери на един от най-доверените си арендатори. Извратеното чувство за хумор на Рам го подтикна към следващата дяволия. Не беше тайна, че богатите Кенеди от Дун бяха много близки с Камбъл от Аргайл и съюзът между клановете много скоро щеше да бъде скрепен с брак. Това бе мъдър ход от страна на безмилостния Аргайл. Камбъл понастоящем управляваха северозападните части на страната, а съюзът с Кенеди бе доказателство, че алчните им погледи се бяха насочили на юг.

Дъглас знаеше, че Камбъл бяха подбрали шестдесет млади бика от прочутите си стада с рунтави говеда с къси крака и дълги рога, които отглеждаха във високопланинските си пасища, за да ги докарат на пролетния панаир в Глазгоу. Да се отмъкне стадото, бе детска игра за Дъглас и хората му, а най-забавната част от цялата операция бе да остави незабелязано животните пред прага на Донал Кенеди. За да се промъкнат в замъка, хората на Рам Дъглас използваха един стар граничен трик — покриха се с волски кожи.

Паника обхвана обитателите на замъка Дун, когато пурпурните пръсти на зората обагриха небето в бледорозово. Как в името на всичко свято братята Кенеди щяха да обяснят наличието на стотици говеда и овце, които принадлежаха на съседите им в техните обори, да не говорим за конете и ценните бичета на вожда на клана Аргайл?

Обстановката в замъка Дъглас бе коренно различна. Макар че се надигаше буря, настроението бе празнично. Братята Дъглас поканиха циганите да ги позабавляват в чест на най-успешната им седмица.

Следван от вярната си хрътка, Рамзи Дъглас се отправи към малката поляна, където бе скрил красивата кобила. Когато наближиха мястото, ноздрите на жребеца започнаха да потрепват — бе подушил миризмата на кобилата, с която много скоро щеше да се чифтоса. Рам не го бе яздил по време на набезите, защото толкова едро и високо животно не можеше да остане незабелязано. В резултат конят бе буен и неспокоен. Рам свали юздата му, плесна го по задницата и го насочи към поляната. Затвори здраво високата порта и остана няколко минути да погледа двете великолепни животни.

— Тази вечер всички от рода Дъглас ще празнуват! — извика високо на вятъра младият мъж. — Освободи част от енергията си, която те прави толкова дяволски непокорен — засмя се, когато кобилата подскочи игриво и препусна из поляната, докато демонът на тъмнината я следваше. Рафиън се носеше с оголени зъби и въртящи се очи. — Мисля, че си намери достойна партньорка. На сутринта ще се олюляваш на краката си, приятелю!

Когато Рам и Бузер се върнаха в замъка, циганите вече се бяха разположили във вътрешния двор. Огромната хрътка разпръсна група миниатюрни кученца, после се спусна да хапе дружелюбно краката на уелските понита, докато настана истинска врява и суматоха. Само с една дума Рам повика хрътката при себе си и я отведе горе в спалнята си. Докато се къпеше и преобличаше в панталони от мека еленова кожа и чиста бяла ленена риза, кучето се претърколи по гръб и игриво замаха с крака.

— Ти си истински измамник. Правиш се на опасен звяр, а всъщност си безобиден като малко кутре — Рам погали рунтавата му глава. Огромното куче представляваше истинско противоречие. Беше способно да разкъса гърлото на голям мъж, а в същото време само една нежна дума на господаря му го превръщаше в покорно и любвеобилно животно. — Не се бой, няма да опетня репутацията ти — обеща той, без да съзнава, че кучето приличаше на него самия. Всъщност нямаше откъде да го знае, защото никой не му бе казвал нежни думи.

Циганите разположиха стоките си върху големи разноцветни одеяла, които постлаха в двора и голямата зала. Продаваха и разменяха всичко — от евтини и безвкусни, изкуствени, книжни цветя до ками, изработени от фина толедска стомана. Многобройните джунджурийки бяха с ярки цветове и екзотични форми и имаше достатъчно за всеки вкус и всяка възраст.

Децата бяха очаровани от парцалените кукли, пълни със слама, и от тънките свирки, жените — от красивите панделки, мъниста и любовните отвари, мъжете — от кожените колани, ножовете и талисманите против уроки. Любовта на циганите към живота и забавленията бе изключително заразителна. Те свиреха на гъдулки, дайрета, лютня, чиито звуци разпалваха кръвта и караха мъжете и жените да се впускат в лудешки танци. С циганите винаги бе весело, хората се смееха и забавляваха, забравили за всичко.

Рамзи нареди на слугите да изнесат бурета с бира и уиски и доволно подуши въздуха.

— Печеното говеждо на Кенеди и Хамилтън ухае много по-хубаво от нашето — смигна той на ухиления Гавин. — Нека да доведем при нас стария Малкълм — предложи на брат си.

— Лудия леърд? — неодобрително попита Колин. — По-добре е да си остане в леглото.

— Как ли пък не! — възрази Рам. — Сега, когато краката му вече не го държат, той е прикован към това легло за остатъка от живота си. Гавин, човече, донеси ми онзи стол, на който миналата година сложихме колела, и аз ще го доведа долу.

— Не само краката не го държат… той е напълно луд. Няма да е честно към самия него.

Рам разбираше колко е чувствителен Колин заради собствения си недъг, но не бе съгласен с братовчед си.

— Няма да бъде честно, ако го изключим от веселието сякаш е някой прокажен!

— Той няма да ти бъде благодарен. Никога досега в живота си не е казал блага дума никому, дори и когато беше с всичкия си — обади се Камерон.

— Доставя му удоволствие да проклина всички и всичко, но знам, че няма да е истински Дъглас, ако не се наслаждава на уискито и циганските танци. Може би ще купя една от жените да стопли леглото му тази нощ — рече Рам.

— Както е тръгнало, може би ще купиш и една за сакатия! — избухна Колин. — Всички знаем, че Черния Рам Дъглас никога не е плащал на жена в живота си — завърши подигравателно.

Гавин донесе стария дървен стол.

— Каква муха те е ухапала? — обърна се той към Колин.

— Трябва да е доста голяма — подразни го и Камерон.

— Предполагам, че ме е яд, задето не можах да участвам в забавленията през изминалата седмица — омекна Колин.

Рам го потупа по рамото.

— Тази вечер нищо не те спира да го сториш, човече. Ще има всякакви развлечения — от бой с петли до състезания по хвърляне на ножове. Иън, отиди до селото и кажи, че всички са поканени, не само момичетата. Дръмонд, кажи на кухненските прислужници, че тази вечер са свободни. Ще отида да доведа Лудия Малкълм от стаята му в кулата.

Нямаше жена в замъка, която да не искаше да й предскажат бъдещето; нямаше мъж, който да не очакваше с нетърпение да настане полунощ. Тогава всички почтени жени се оттегляха, а мургавите циганки танцуваха голи.

Две стройни и слаби момичета изпълняваха акробатични номера върху гърбовете на няколко бели понита, а малки пуделчета с огромни панделки на вратовете се щураха весело из краката на животните. Изпълнението събуди у Рам старо позабравено желание — да покаже собствените си умения. Припомни си, че като малък бе изгубил доста часове, за да се упражнява на подобни номера. Хората му го подтикваха, предизвиквайки го да се състезава с момичетата върху гърба на едно от понитата.

Обзаложиха се на кесии със сребърни монети, че няма да може да се задържи и ще падне за по-малко от минута. Рам избра много внимателно понито си, подбирайки едно с по-дълга юзда. Знаеше, че животното и човекът трябва да са в синхрон. Опитното му око бързо отличи онова от понитата, което се движеше с умерена и спокойна походка, и скочи на гърба му. Няколко минути язди бавно, за да се нагоди към ритъма на животното. После се изправи бавно върху широкия му гръб, стъпи здраво и разпери ръце. Продължи да препуска, обикаляйки двора.

Последваха оглушителни ръкопляскания и одобрителни викове не само от страна на хората му, но и от самите цигани. Рам се засмя доволно. Всъщност не бе извършил нищо особено. Всичко бе въпрос на сръчност и внимателно балансиране на тежестта. Разбира се, изискваше се доста голяма смелост, за да го направиш. Рам скочи на земята, после отново се метна върху гърба на понито и повтори номера. Помисли си, че именно в това се крие тайната на успеха във всяко едно начинание, независимо дали се отнася за плячкосване на добитък или участие във война — в смелостта да поемеш риска, но в същото време да имаш пълна увереност със собствените си способности да се справиш със започнатото. Това винаги даваше плодове!

Мъжете тъкмо издигнаха мишената за състезанието по хвърляне на ножове, когато внезапно ярка светкавица разцепи небето, разнесе се гръм и първите капки дъжд покапаха на двора. Всички се втурнаха към голямата зала, смеейки се и бутайки се един друг. Буретата с бира и уиски бяха изтъркаляни вътре, а шестима мъже вдигнаха тежката дървена мишена и я внесоха в залата. Дъждът сложи край на борбата с петли, а цялата група от дресирани кучета се втурна в замъка, душейки и скимтейки около краката на столовете.

Отначало Лудия Малкълм ги отпъждаше с бастуна си, но тъй като Колин се грижеше рога му с уиски да е винаги пълен, много скоро старият леърд се отпусна доволно назад, потропвайки по каменните плочи в такт с музиката.

От време на време избухваха свади заради някоя от прислужниците в замъка или заради някоя циганка с кръшна снага, но не се стигна до истинско сбиване. Гавин Дъглас не откъсваше поглед от една красива циганка, докато не забеляза възмутено, че Джена флиртува съвсем открито с един изключително привлекателен млад циганин. Когато започна състезанието по хвърляне на ножове, тя отметна глава и започна да насърчава циганина да покаже уменията си, особено като забеляза, че Гавин се е втренчил в нея. Мъжете Дъглас, както и воините им, бяха тренирани да си служат много ловко с различни оръжия, като се започне от мечове и кинжали, бойни брадви и копия и се стигне до дългите лъкове. От своя страна циганите използваха само ножове и бяха много изкусни в боравенето с тях.

Нито един състезател от двете страни не пропусна мишената, а неколцина от хората на Дъглас без особено усилие забиха ножовете си в окото на бичата глава. Но когато мишената бе заменена с нова, представляваща кръг от малки червени звезди, редиците на състезателите чувствително оредяха.

Хийт разполагаше с набор от осем отлично балансирани сребърни ножа, които използваше при подобни състезания, когато забавляваха благородниците. Гавин Дъглас бе решил да победи циганина и събра ножовете от войниците. Понеже бе решил да докаже уменията си не само пред красивата циганка, но и пред Джена, представянето му не отстъпи по нищо на това на Хийт и той улучи всяка една от червените звезди. Беше възнаграден от оглушителните поздравления на хората си, които се бяха обзаложили за него.

Хийт се усмихна любезно и вдигна ръка към публиката. Красивата млада циганка пристъпи напред без колебание и Хийт я накара да застане пред мишената. Момичето изправи високо глава, разпери ръце и разкрачи крака. Това бе номер, който двойката бе изпълнявала много пъти.

Всички затаиха дъх, когато Хийт взе първия нож, насочи дръжката му към неподвижното момиче и го хвърли във въздуха. Острието се заби в дървото на седем сантиметра от лявото й ухо. Тълпата ахна смаяно, когато вторият нож щръкна точно на седем сантиметра от дясното й ухо. Следващите два ножа се забиха между разперените пръсти на малките й кафяви ръце и всички изръкопляскаха възторжено. Ножовете, които се забиха от двете страни на кръста й, бяха с два сантиметра по-близо до тялото й от останалите и тълпата зарева в шумно одобрение. Седмият нож се заби между бедрата й, приковавайки червената й пола към дървото. Дръжката на ножа стърчеше подобно на дебел фалос и всички мъже, които наблюдаваха сцената, се възбудиха. Дойде ред и на гвоздея на програмата. Когато последният нож излетя от ръката на Хийт, красивата му мишена наведе глава до кръста и смаяната публика видя, че острието се бе забило там, където допреди малко бе главата на момичето.

Въздухът се изпълни с напрежение и всички погледи се извърнаха към Гавин Дъглас. Ала преди той да приеме предизвикателството, красивата млада циганка протегна ръце и се засмя звънко, отказвайки да бъде мишена на хубавия млад шотландец. Гавин се ухили добродушно, изпълнен с огромно облекчение, че състезанието е приключило. Джена докосна рамото му.

— Аз ще бъда твоята мишена — храбро предложи тя. Той се взря в чистите й зелени очи, питайки се какво, за Бога, го бе привлякло към младата циганка.

— Скъпа, не мога да ти позволя да го направиш, но разполагам с други оръжия, които на драго сърце бих изпробвал — плъзна ръка около кръста на Джена и хвърли тържествуващ поглед към Хийт. Смяташе, че е спечелил най-ценната награда, макар да бе изгубил състезанието.

В този момент Рамзи Дъглас пристъпи напред. Тъмносивите му очи блеснаха студено, когато се спряха върху красивото мургаво лице на циганина.

— Ще използвам твоите ножове, защото са идеално балансирани — изрече с измамно тих глас.

Топлите кафяви очи на Хийт се присвиха в ъгълчетата. Посочи към ножовете с изящни сребърни дръжки.

— Заповядай, ако откриеш някой смелчага, който да се съгласи да ти стане мишена.

— Тук има един с достатъчно кураж — спокойно отвърна Рам.

— И кой е той? — усмихна се Хийт, след като никой не пристъпи напред.

— Ти — просто рече Рам.

Усмивката на Хийт се стопи. Двамата мъже се оглеждаха преценяващо един друг като кучета с наежена козина. Хийт бе чувал, че заради избухливия си характер Черния Рам Дъглас се славеше с прякора Буйната глава. Бе известен и като покорител на женски сърца и победител сред мъжете, но Хийт умееше да разгадава това, което се таеше под повърхността. Този мъж притежаваше сложен и противоречив характер, беше умен и силен, макар и невъздържан и подвластен на моментни изблици. Но около него витаеше и още нещо. Циганите бяха с гореща кръв и не го криеха; Хийт се питаше дали Рам Дъглас е от същата порода, или всъщност е хладнокръвен и умее да се владее, когато пожелае. Много скоро щеше да го разбере.

С безгрижна смелост, каквато в действителност не чувстваше, циганинът подаде ножовете и пристъпи пред дървената мишена. Дъглас взе първия нож и впери пронизителен поглед в Хийт, който осъзна, че предстои игра на нерви. Дъглас го изпитваше, за да узнае до къде може да издържи. Циганинът бе озадачен. Разбираше, че в основата на съперничеството помежду им стои жена, но бе почти сигурен, че не е Зара. Дъглас притежаваше прекалено изтънчен ум и бе твърде горд, за да ревнува една циганска проститутка.

Хийт не трепна, когато първите два ножа се забиха в дървото на сантиметри от ушите му. Знаеше, че Дъглас е достатъчно уверен в собствените си възможности, за да продължи играта до определени граници. Бе сигурен, че истински трябва да се притеснява за последните два ножа, въпреки че изпита облекчение, когато всичките пръсти на ръцете му си останаха на местата след втората двойка ножове.

Третата серия ножове се забиха толкова близо до тялото му, че разкъсаха ризата около кръста му. Това бе съвсем ясно напомняне, че се намира в ръцете на Дъглас. Устата на Хийт пресъхна при мисълта за последния нож. Враждебността помежду им наистина бе причинена от жена. Хийт се помоли гордостта на Рам Дъглас да е по-силна от неприязънта му. Колко лесно би било да го лиши от мъжествеността му и после да заяви, че е било злополука — но тогава всички щяха да се усъмнят в ловкостта и умението му да борави с ножовете.

На Хийт му се искаше да се усмихне нехайно, ала устните му сякаш бяха залепнали. Устните на Рам бяха тези, които се извиха в злорада усмивка, когато ножът излетя от ръката му и се заби точно между краката на Хийт, на милиметър от слабините.

Дотук Дъглас бе победител и двамата мъже го знаеха. Ала те си приличаха повече отколкото сами го осъзнаваха. И в двамата се таеше някаква страст към самоунищожение. Кулминацията на предизвикателството бе последният нож. В този миг двамата сякаш бяха съвсем сами, все едно никой друг не съществуваше в цялата вселена. Всеки сам трябваше да вземе решение относно врага си.

Хийт се питаше дали Рам ще се прицели в сърцето му, или ще хвърли ножа над главата му. Рам от своя страна се чудеше дали циганинът ще се превие на две, или ще го предизвика, оставайки изправен.

Погледите им се кръстосаха за един безкраен миг и всеки един от тях направи съдбовния си избор. Хийт внезапно осъзна, че може да се усмихва. Устните му разкриха белите зъби и той вдигна гордо глава. В последната секунда Рам Дъглас разбра, че циганинът няма помръдне нито мускул. Ножът изсвистя във въздуха. Отряза кичур коса от главата на Хийт и се заби в дървото.

Надигна се оглушителен рев на одобрение. Членовете на клана и воините смятаха Рам Дъглас за победител. Но Рам и циганинът знаеха каква е истината. И двамата знаеха кой се бе отказал в последния момент. Все пак това бе морална победа за Черния Рам. Той знаеше, че не се бе поддал на жаждата за кръв, която би го белязала завинаги като страхливец в собствените му очи.

С напредването на нощта глъчката ставаше по-шумна. Музиката ставаше все по-силна и по-бърза. Хората се надвикваха, за да се чуят сред гръмогласните смехове, тропането на крака и лаенето на кучетата. Количеството храна и напитки, което бе погълнато, би било достатъчно, за да изхрани цяла войска за една седмица. Замъкът се огласяше от звънкия смях на мъжете и жените, които необуздано се бяха отдали на удоволствията.

Духът на Дамарис бе изпълнен с безпокойство. Отначало остана в стаята си, но смеховете и музиката на циганите най-после я примамиха да слезе в голямата зала. Докато наблюдаваше празнуващите, тя осъзна колко шокирана би била от подобно поведение преди петнадесет години, когато за пръв път бе пристигнала в замъка. Ала изминалите години я бяха научили да разбира и приема факта, че в тези хора бушува неукротима жажда за живот и удоволствия. Дамарис въздъхна печално. Тъкмо това я бе привлякло у Александър още от първия миг, когато го видя. Рамзи обичаше музиката и героичната литература, но той пазеше в тайна тази си страст. Толкова много приличаше на мъртвия й съпруг, че чак се плашеше. На пръв поглед и двамата бяха сурови, мрачни и груби, но всъщност обичаха веселието и имаха вкус към екзотичните и необикновени развлечения. Дамарис наблюдаваше две циганки, които бяха извадили картите си таро, и се заслуша в тълкуванията им за съдбата. Усмихна се тъжно. Изглежда единственото, от което младите момичета се интересуваха, бе да си намерят мъж. И тя ли е била като тях? Трябваше да признае, че от мига, в който зърна Алекс Дъглас, не можеше да мисли за нищо друго. Бе израснала сред клан от червенокоси и привличаше вниманието, защото имаше коприненомека руса коса и нито една луничка. Александър Дъглас бе най-тъмният мъж, когото някога бе виждала. Толкова тъмнокос и мургав, че още я побиваха тръпки, когато си го спомнеше. Той изглеждаше силно привлечен от крехката й, почти неземна красота. Колко глупаво бе да си избереш другар за цял живот единствено по външния вид! Въпреки това, като се замисли, човек открива, че цветовете на партньора са важни и те изпъкват и го открояват сред тълпата. На света съществуват толкова много безцветни и безлични хора и изведнъж природата създава някой с такава тъмна красота, че чак изглежда греховна. А други, които са пълна противоположност на тези цветове — като самата нея — с млечнобяла кожа и сребристоруса коса, изглеждат чисти и невинни като ангелски създания. Обаче съществуваха и ярки същества като племенницата й Валентина, с изумителни златисти очи и буйна маса пламтящи коси, жени, които мъжете обичат да имат в леглата си. Дамарис и Александър бяха фатално привлечени един от друг, а тя се боеше, че от деня, в който Тина се бе появила в замъка Дъглас, същото се бе случило и между племенницата й и Рам. За щастие помежду им бяха лумнали искрите на омразата.

Призракът на Александър я наблюдаваше, притаен в сенките на една амбразура. Колко прекрасна изглеждаше тя! Сърцето му се изпълни с болезнен копнеж, когато си припомни първата нощ, която бяха споделили. Изящното й тяло и млечнобялата кожа контрастираха толкова смайващо до мургавите му гърди и ръце, покрити с гъсти, черни косми. Изглеждаше светотатство да слеят телата си, да се отдадат един на друг — все едно дяволът обладаваше ангел. И въпреки това дивото привличане помежду им ги възбуждаше и изпълваше с такава нужда, издигаше ги до такива висоти на насладата, че бяха обречени един на друг.

Александър не можа да се сдържи и приближи към своята любима.

— Дамарис — промълви той.

Духът й започна да избледнява, после изчезна.

— Дамарис! — извика настойчиво, макар да знаеше, че е напразно. Тя никога нямаше да признае съществуването му.

— Кой е там? Какво искаш? — това бе гласът на старата циганка Мег.

— Аз съм Александър Дъглас! Можеш ли да ме видиш? Можеш ли да ме чуваш? — властно попита той.

Старицата се изправи и протегна съсухрената си ръка. Усети как въздухът около нея се раздвижи и повя хлад.

— Не можеш да ме видиш, но ме усещаш, нали? Господи, само да можех да вляза във връзка с теб. Дамарис е моята съпруга. Аз не съм я убил! Ела с мен… ще ти покажа портрета й.

Погледът на старата Мег обходи залата, сякаш търсеше нещо. Не бе сигурна какво точно. Затвори очи и се остави на другите сетива да я водят, а най-вече на шестото си чувство. Обиколи бавно помещението, а умните й очи не пропуснаха нищо. Спря пред Лудия Малкълм. Той размаха бастуна си.

— Отвратителна циганка! Махай се оттук!

Старата Мег се отдръпна, уплашена не от думите му, а от злото, което усещаше, че витае около него. Нещо от отдавна забравеното минало раздвижи паметта й. Тя бе неволно замесена в отравянето, случило се преди много години тук, в замъка на Дъглас. На времето го бе изтласкала от съзнанието си — нямаше причина да изпитва жал и симпатия към някой Кенеди. Беше се съюзила с дявола. Размени отровата срещу солидна сума сребро. Бе свикнала да живее с девиза на циганите: „Не чувствай вина за нищо!“

Колин Дъглас напълни рога на Малкълм и хвърли извинителен поглед към старата Мег. После потупа с пръст по челото си, за да покаже, че мъжът е луд. Старицата се отдалечи. Искаше й се да обиколи наоколо. Александър застана до нея, когато тя приближи към подножието на стълбите. Съсредоточи силите си, за да я накара да тръгне нагоре, макар да бе разбрал, че волята на циганката е не по-малко силна от неговата. Обезкуражен, той се понесе по стълбите. Старата Мег го последва.

Александър се спря пред спалнята на съпругата си. От смъртта си никога не бе престъпвал този праг, никога не бе нарушавал убежището й. За разлика от него Мег не изпитваше подобни скрупули. Костеливата й ръка завъртя дръжката на вратата, пристъпи вътре и се закова пред портрета на Дамарис.

— Художникът е свършил добра работа, но тя бе красива не само отвън, а и отвътре.

— Махай се!

Александър се завъртя. Радост заструи от него, също като слънчевите лъчи от слънцето.

— Дамарис… ти ме виждаш. Петнадесет години ти сякаш гледаше през мен, но аз никога не се отказах!

— Тези петнадесет години трябваше да ти бъдат достатъчни, за да разбереш какви чувства изпитвам към теб, дяволско изчадие!

Очите му искряха от щастие.

— Ти си ми сърдита!

— Сърдита? Аз те мразя, ненавиждам те, презирам те, отвращавам се от теб!

— Обичам те, Дамарис! — заяви духът на Александър.

— Проклинам те навеки! — врече се призракът на Дамарис и изчезна.

Старата Мег протегна пръсти, за да докосне момичето на портрета. Усещаше, че въздухът в тази стая е наситен с противоречиви и объркани чувства. Сега споменът й се избистри. Значи това бе момичето на Кенеди, което се бе омъжило за един Дъглас — опасна и смъртоносна комбинация. И двата клана бяха нетърпимо горди.

— Не докосвай този портрет или адът ще се стовари отгоре ти — прозвуча дълбок и властен глас.

Старата циганка се извърна и видя Рам Дъглас. Зара се бе спряла нерешително в коридора, предполагайки, че са хванали Мег да краде.

— Двойното убийство ще остави своя отпечатък, докато справедливостта не възтържествува — рече Мег.

— Това бе убийство и самоубийство. Имаше справедливост. Кучката бе невярна. Алекс Дъглас се самоуби преди отмъстителните ръце на Кенеди да го настигнат. Слизай долу, преди да съм те обесил за кражба.

Устните й се извиха в презрителна усмивка. Припомни си, сякаш бе вчера, как продава отровата на същия този мъж, който сега стоеше с толкова надменен и властен вид пред нея. Тогава той бе буен и безразсъден младеж на около шестнадесет години. Много скоро след това лорд Александър Дъглас умря и Черния Рам стана новият господар.

— Пази се, Рам Дъглас. Посетителите от другия свят притежават такава сила, че могат да те унищожат заради лъжите ти.

Рам се изсмя подигравателно.

— Хайде, призови мъртвите, заповядай им да се материализират. Твоите свръхестествени сили не ме плашат, жено!

— Не твърдя, че притежавам свръхестествени сили, но имам шесто чувство — насочи поглед към Зара. — Забавлявай се, докато се съмне. Това е последният път, когато ти е разрешено да пилееш семето си напразно.

Намекваше за смърт или за брак и той не бе сигурен кое бе за предпочитане.

— Ако предвещаваш, че скоро ще попадна в брачната клопка, значи шестото ти чувство ти изневерява, жено. Сигурно виждаш оковите, в които ще заповядам да те оковат. Напусни това място, докато още имаш сили да дишаш.

Мег сведе клепачи, затваряйки прозорците към душата си. Не бе благоразумно да заплашва този мъж. Той не би се спрял да извърши още едно убийство.

Глава 10

Рам Дъглас не можа да заспи дълго след като бе задоволил физическите си нужди. Зара спеше до него, свита на кълбо като преситена котка. Младият мъж се усмихна мрачно в тъмнината. Дори само намекът за брак го бе лишил от сън. Колкото и да го отричаше, трябваше да си признае, че в това отношение бе истински страхливец и потреперваше само при мисълта да се ожени.

Сватбените камбани бяха като погребален звън за любовта. Сама по себе си любовта бе един мит, измислен от жените и поетите. Никога досега в живота си не бе виждал щастлив брачен съюз. Лорд Александър Дъглас и лейди Дамарис Кенеди бяха имали всичко, за да бъдат щастливи. Техният съюз бе обединил двата най-големи шотландски клана. И не само това, но прапрадядовците им и от двата рода се бяха оженили за дъщерите на крал Робърт III[1], така че техният брак ги сродяваше с кралското семейство. Колко дълго бе продължил? Дванадесет дни? Две седмици?

Припомни си майка си и баща си. Това бе съюз, сътворен от дявола. Двамата живееха в постоянна война, без да ги е грижа, че целият свят знае за обидите и обвиненията, които си разменяха. Колко нощи бе успокоявал Гавин и Камерон, когато идваха треперещи в леглото му? Майка му бе истинска Рамзи — невъздържана, непостоянна и невярна в брака. Той беше на десет години, когато ги напусна. От нея бе научил, че светостта на брака е само една заблуда и неосъществима илюзия.

Неспокойните му мисли се насочиха към кралския двор. Бракът на краля представляваше една от най-големите измами в Шотландия. Джеймс IV имаше слабост към жените и страната всеки ден благодареше на Бога за това. Баща му бе отявлен хомосексуалист, който бе имал глупостта да допусне любовниците си извън пределите на спалнята си и да ги остави да завладеят кралския съвет. Неговите благородници не можаха да се примирят с подобна гавра; содомията не бе на почит сред шотландците. Арчибалд Дъглас, граф Ангъс, бе повел хората си, които измъкнаха кралските протежета от уютните им гнезденца и ги обесиха. Мислите на Рам се отклониха от неговия чичо и отново се върнаха към брака на краля. До тридесетгодишна възраст Джеймс бе избягвал брачния капан, когато заради благото на държавата си и заради продължаването на династията, той бе убеден да се ожени за четиринадесетгодишната Маргарет Тюдор, принцеса на Англия.

Бракът им бе истински кошмар. Принцесата имаше безинтересно и дундесто лице, което приличаше на превтасало тесто, дебело и тромаво тяло, но огромен сексуален апетит. Джеймс веднъж бе доверил на Рам, че винаги се бои да не се изложи като мъж, когато се налага да спи с нея. Бяха женени от осем години, но всичките й бременности завършваха с раждане на мъртви деца. Кралицата току-що бе родила поредното хилаво момче, за което не бе сигурно дали ще оживее, така че наследник на престола все още не бе осигурен. Излизаше, че в крайна сметка бракът не бе гаранция за нищо друго, освен за пълно нещастие!

Рам не забравяше, че вече бе минал тридесет години и негово задължение бе осигури здрави и силни наследници на Дъглас, които да наследят земите, титлите и богатството на рода и да укрепят могъществото на клана. Много скоро щеше да се наложи да поеме дълбоко дъх и да скочи в дълбокото. Когато му дойде времето, предпочиташе всичко да стане колкото се може по-бързо. Щеше да се вслуша в разума и да си избере жена, която да увеличи богатството и силата му. Когато си избираше любовници, щеше да се вслушва в зова на кръвта, така че, ако най-лошите му опасения за брака се потвърдят, да може винаги да потърси при тях убежище от нежеланата съпруга.

Денят на Валентина Кенеди започна чудесно. Ейда й донесе закуската в стаята. От подноса се разнасяше божественото ухание на току-що изпечен френски хляб. Първите ягоди за сезона се гушеха в купа, пълна с гъст сметанов крем. Господин Бюрк изпълняваше заповедите на лорд Кенеди да поднася овесена каша за закуска на всички в Дун, но бе прибавил и каничка с уханен златист сироп, за да направи кашата по-вкусна. Тина си взе от ягодите, но бутна настрани пържените яйца, заобиколени с дебели резени пушена шунка.

— Ще закусвам с теб — заяви Ейда и взе една чиния. — Не мога да издържа още едно хранене в тяхната компания. Имам чувството, че всеки миг ще избухнат.

— Не е ли чудесно, че поне един път неприятностите не се стовариха върху моята глава?

Ейда се засмя, ала в същото време й стана мъчно за младежите.

— Горките негодници. Как, по дяволите, ще скрият двеста глави рунтави високопланински говеда сред нашите стада от червени и бели еърски говеда?

— Това си е техен проблем — отвърна Тина и отметна завивките.

Ейда изписка тихо, когато един мъж се показа в рамката на отворения прозорец.

— Хийт! Господи, как ме изплаши!

— Лъжкиня — ухили се циганинът, обви кафявите си ръце около кръста на жената и я повдигна за целувка. — Няма жив мъж на този свят, който може да те изплаши.

Той се настани на мястото, което Тина току-що бе опразнила, и придърпа подноса към себе си.

— Днес е прекрасен ден за езда — обърна се към Тина, а очите му дяволито блеснаха.

— О, Хийт, не ми казвай, че наистина си изпълнил обещанието си! — изписка развълнувано девойката. — Затвори си очите, докато си облека костюма за езда.

Хийт омете и последната хапка от подноса, скочи пъргаво и преметна крак през перваза на прозореца. Тина се приготви да го последва.

— Използвай стълбите, Лудетино, ти си дама, а не циганка — спря я той.

— Слава на Бога, че поне един от вас не го е забравил — завъртя очи Ейда.

Хийт бе завързал кобилата край реката, извън пределите на замъка. Докато приближаваше, Тина си помисли, че никога досега в живота си не бе виждала подобна картина. Въздухът се огласяше от песента на дроздовете и жълтушките. Младото момиче пристъпи по килима от мъх и папрати и бавно протегна ръка към грациозната кобила. Животното наостри уши и впери поглед в Тина; после я подуши, прие я, наведе глава, изпръхтя и позволи на девойката да сложи ръка върху кадифената й муцуна.

— О, осанката й е великолепна, а цветът й — невероятен! — с благоговение възкликна Тина. — Откъде я намери?

— На конския панаир в Пейзли — невъзмутимо отвърна Хийт и измъкна един лист от пазвата си. — Изслушай ме, Тина. Много е важно да имаш тази разписка за продажбата, за да докажеш собствеността си — кобилата вече е имала един или двама собственици.

Тя го погледна разбиращо и взе листа.

— Името й трябва да съответства на цветовете й. Косъмът й е с червеникав оттенък примесен с тъмновиолетово. Да видим… Хелиотроп, не, не ми звучи добре. Сетих се! Ще я нарека Индиго! — отдръпна се няколко крачки назад, за да огледа по-добре животното. Зад Индиго водата се изсипваше върху скалите и се събираше в дълбок вир, заобиколен от мирта и блатняк. Утринното слънце проникваше между клоните и листата на дърветата и образуваше призрачен ореол около пурпурната кобила, превръщайки я в някаква митично и тайнствено създание, сякаш излязло от „Хиляда и една нощ“. Тина отново погледна към листа. — Наистина ли си платил толкова много за нея?

Зъбите на Хийт блеснаха.

— Спечелих я в едно състезание по хвърляне на ножове.

— Аз ти вярвам, но повечето не биха ти повярвали.

Той я повдигна и я настани върху гърба на кобилата.

— Знам, че нямаш търпение да я отведеш в конюшнята, за да я оседлаят. Само бъди внимателна — посъветва я младият мъж. — И пази разписката за собственост.

Валентина откри, че Индиго има много чувствителна уста и отговаря мигновено и най-лекото подръпване на металната част на юздата, но си личеше, че може да препуска по-бързо и от вятъра. Спуснаха се надолу по бреговете на река Дун, които водеха към пристанището на Еър. Тина искаше да види как ще реагира животното, когато се озове сред шумните улици на града.

Край вълнолома цареше оживление. Изпълнена с любопитство, Тина препусна към насъбралата се тълпа. Изведнъж сърцето й, което пърхаше радостно, слезе в петите, настроението й рязко помръкна, а стомахът й се сви на топка. „Тисъл Дун“ пускаше котва в пристанището, но бе много лошо повреден. Беше останала само половината от главната мачта, а оградата на хакборда бе отнесена цялата, навярно от снаряд.

Тина скочи от седлото и видя майка си, която се настаняваха върху една носилка.

— Майко, какво се е случило? — извика девойката.

— Тина, благодаря на Бога! — прогърмя мощният глас на Роб Кенеди. Баща й я сграбчи за ръката и я отведе настрани. — Тази жена ще ме накара да побеснея, ако веднага не я махнеш от погледа ми! — лицето му бе придобило пурпурен оттенък от яд.

— Какво се е случило?

— Проклетите англичани, това се случи! Нападнаха кораба ми, откраднаха безценната ми вълна и почти ни потопиха. От дни се опитвам да се добера дотук, а проклетата жена не е спряла да хленчи! — хвърли презрителен поглед към носилката. — Ще ти кажа, момичето ми, нищо добро не може да дойде от Англия. Избави ме от тази жена, ти си добра дъщеря.

— Ще я отведа у дома и ще се погрижа за нея — рече Тина, изпълнена със състрадание към бедната си майка.

— Истинско проклятие е да си женен за жена, която очаква да се въртиш единствено около нея. Изпратих един конник, за да доведе Арчибалд Кенеди, а както разбрах и Аран бил тук. Имам едно-две оплаквания за проклетия адмирал. Кралят трябва да бъде осведомен, че англичаните нападат корабите ни, а всичко, което тези лигави жени могат да правят, е да реват и да скърцат със зъби!

Тина си помисли, че ще започне да крещи от бавното предвижване на носилката, но сдържа желанието си да препусне като вихър към Дун и да предупреди нещастните си братя, че не само лорд Кенеди се завръща у дома, но че много скоро могат да очакват господарят на клана Кенеди да се изтърси в замъка.

Изслуша търпеливо разказа на майка й за неволите, които бе изтърпяла, помогна й внимателно да слезе от носилката и извика Дънкан да я отнесе в стаята й. Направи се, че не забелязва отчаяния му поглед и се вживя напълно в ролята си на състрадателна и грижовна дъщеря. Заповяда на слугите да проветрят стаята, изми бледото лице на майка си с розова вода, свали обувките й и нежно попита:

— Какво да ти донеса?

— Искам да ми доведеш Бет — отвърна майка й с отпаднал глас. — Валентина, ти не си най-успокояващата гледка за една болна жена. Само при вида на тази твоя огнена коса и вулгарната жизненост, която излъчваш, се чувствам още по-съсипана и нещастна.

— Съжалявам — прошепна Тина и бързо сведе гъстите си мигли, за да прикрие болката, която думите на майка й причиниха. — Ще доведа Бет и ще помоля господин Бюрк да ти направи чай от лайка.

— Да — капризно рече майка й, — но кажи на Ейда да ми го донесе, ако обичаш.

Когато лорд Кенеди се завърна у дома, беше толкова загрижен, че не забеляза нищо странно в Дун. Тримата му синове предпочетоха да го посрещнат пред вратата, а не да чакат да бъдат повикани. Не искаха да дразнят допълнително баща си и да предизвикат избухването му.

Когато Тина се присъедини към тях в голямата зала, баща й тъкмо описваше трагичното им приключение по море и сипеше цветисти ругатни по адрес на проклетите англичани. Шотландският му акцент бе толкова силен, че Тина не можа да разбере и половината му приказки.

— Аран и Арчибалд Кенеди ще бъдат тук тази вечер. Тина, кажи на онова конте господин Бюрк да приготви нещо, което да е достойно за двама от най-могъщите и богати графове в кралството.

Тя видя как братята й си разменят отчаяни погледи.

— Кажи на Елизабет да приготви стаите за гости. Дейви, иди да провериш дали има място в конюшните. И двамата ще дойдат със свитата си.

Дейви се измъкна навън като плъх, бързащ да напусне потъващия кораб. Донал се изкашля, готвейки се да направи пълни признания за случилото се в Дун. Тина го стрелна предупредително и рече:

— Мама си легна.

— Проклети жени! Каква полза има от тях? — задави се баща й.

— Аз ще дам заповеди на слугите. Всичко ще бъде готово за гостите. Господин Бюрк винаги е подготвен, без значение колко души има в замъка.

— Ето, това е моето момиче — доволно изсумтя лорд Кенеди, зарадван, че може да разчита поне на едно от децата си. — Искам довечера да седиш на масата между Джеймс Хамилтън и Арчибалд Кенеди. Можеш да ги очароваш и да ги накараш да обещаят пълната си подкрепа, когато се изправя пред краля с оплакванията си. Нито един от тях не може да устои на ласкателствата на едно красиво момиче.

Тина погледна към Донал, чувствайки се не по-малко нещастна от него.

— Сигурно ще бъде много интересно — промърмори под нос младото момиче.

Макар че идваше от по-отдалеч, Арчибалд Кенеди, граф на Касилис, пристигна пръв. Придружаваха го двадесет от воините му и всички бяха въоръжени до зъби. Дейви се постара да ги държи по-далеч от конюшните и заповяда на повече от десетина коняри да отведат конете им веднага щом мъжете слязат от седлата.

Тина пое дълбоко дъх и пристъпи смело напред с голяма халба бира, макар че коленете й трепереха. Арчибалд Кенеди бе толкова груб и недодялан, че в сравнение с него баща й изглеждаше фин и изискан. Някога бе имал мощни и широки рамене, но с възрастта те се бяха отпуснали, а коремът му стърчеше напред. Изглеждаше истинско чудо как късите му криви крака издържаха това туловище. Освен това сякаш нямаше врат — широкото му, червендалесто лице, изпъстрено със спукани вени, стърчеше направо върху раменете му.

Мъжете му изпиха чашите си с бира, но той сграбчи халбата от Тина, помириса я и изля съдържанието й в огнището.

— За Бога, момиче, какъв е този бълвоч? — властно попита той, вперил в нея малките си, кръгли очички. Роб побърза да му поднесе чаша уиски.

„Явно колко му е трудно да ми устои“ — помисли си огорчено Тина.

— Не е нужно да ми казваш… бил си нападнат. И не си единственият, Роби. Всички Кенеди са били най-системно ограбвани — от Нюарк до Портпатрик. Когато открием виновниците, ще избухне най-голямата битка от години. Ще ги избесим до крак! Кучите синове са ми отмъкнали най-чистокръвните коне, в това число и този, който бях отделил за краля!

Роб погледна остро към Донал.

— Ние не сме били нападани. Тъкмо обратното — оборите ни гъмжат от добитък, а конюшните не могат да поберат конете.

Малките очички на Арчибалд мигом заблестяха подозрително.

— Това сигурно ли е? Май няма да е зле да хвърля един поглед на Дий. Докато яздехме насам, забелязахме, че поляните ти наистина са пълни със стада.

Роб Кенеди почервеня от гняв, но лицето на Донал пребледня.

— Да не би да обвиняваш мен, Роб Кенеди, лорд Галоуей, че съм откраднал стадата на моите съседи и съюзници? — с треперещ глас попита той.

— Ще видим! — заяви Арчибалд и грабна камшика си за езда и ръкавиците от дъбовата маса, където ги бе захвърлил при влизането.

Двамата лордове се сбутаха на изхода на замъка, но колкото и да бе широка вратата, не можеше да побере едновременно двама толкова едри мъже. Тина забеляза, че Арчибалд взе надмощие. Чу как Донал промърморва в ухото на Дънкан:

— Обзалагам се на десет към едно, че онези коне са на графа.

Тина последва мъжете. Не можеше да устои да не присъства на това, което можеше да се окаже проклятието на Дун. Очите на Роб Кенеди едва не изскочиха от орбитите, когато видя, че във всяка клетка имаше най-малко по две животни. Конярите и хората на Арчибалд отстъпиха, за да наблюдават схватката между двамата мъже.

— Ти, мръсен и крадлив негодник! Ето го доказателството, че това са моите коне. Тази чистокръвна арабска кобила бе отделена за краля!

Роб Кенеди повали сина си Дънкан с един мощен удар. Донал благоразумно бе застанал на почтено разстояние.

— Собствените ми синове се оказват моето проклятие! Какво сте направили, дявол да го вземе? В мига, в който съм отплавал, вие, пренебрегвайки заповедите, сте хукнали да развратничете и гуляете из страната, пилели сте с щедра ръка среброто ми, а на всичко отгоре сте задигнали и конете на графа!

Тина почувства, че бързо трябва да направи нещо.

— Милорд, графе, специално за тази кобила грешите — извади разписката от кожената чантичка, привързана към колана й. — Ето тук се вижда, че животното е купено на пазара в Пейзли. Тя е моя и, както сам можете да се уверите, аз съм платила цяло състояние за нея.

Арчибалд Кенеди грабна листа и гневът му се удвои.

— Това е заговор! Твоето момиче е най-голямата лъжкиня на земята!

— Я да мълчиш, кривокрако копеле! Не смей да разпространяваш клюки и си мери приказките, когато говориш за дъщеря ми Тина!

— Ти, нищожно подобие на лорд! Аз съм главата на клана Кенеди и преди денят да е свършил, ще те видя обесен за престъпленията ти!

Отвън се разнесе шум на копита и Джеймс Хамилтън, граф на Аран и главнокомандващ на флотата на Шотландия, и хората му влязоха във вътрешния двор на замъка. Започна с обвиненията още преди да слезе от седлото.

— В името на Исуса, тази седмица не съм слизал от коня, за да обикалям именията си. Овцете и говедата ми изчезват като сняг през лятото, а проклетият виновник за всичко се е сврял в дупката си като страхлива лисица!

Имайки предвид високия му ранг, Арчибалд Кенеди реши да не обръща внимание на обидите.

— Нали не намекваш, че някой Кенеди ще си мърси ръцете с твоите въшливи овце, Джейми, приятелю?

Мургавото и тясно лице на Аран бе почервеняло от гняв. Очите му бяха присвити и приличаха на две цепки, а устните му бяха сурово стиснати. Тина простена вътрешно. Тъкмо когато Патрик Хамилтън кажи-речи бе готов да изпълни всяко нейно желание, семействата им изглежда възнамеряваха да започнат вражда. Все пак, замисли се тя, ако когато остарее, Патрик заприлича на баща си, май това няма да е толкова лошо.

Роб се опита да заговори, но Арчибалд го изпревари. Размаха разписката на Тина, която още стискаше в ръка.

— За всяко четириного в земите на Кенеди е заплатено и ние можем да го докажем с документи, а ти не можеш да сториш подобно нещо, Хамилтън! И след като ще си говорим без заобикалки, трябва да ти кажа, че с нашите червени коси може и да приличаме на лисици, но затова пък всички сме законородени. Ние не се разхождаме наоколо, следвани по петите от рояк копелета.

Тина прехапа устни пред двуличието на Арчибалд. И двамата с баща й имаха незаконородени деца.

— Няма да стоим тук и да понасяме обидите ви! Ще отидем в Единбург и ще се оплачем на краля! — извика Аран.

— В такъв случай не е зле да споменеш, че докато се правиш на адмирал, проклетите англичани нападат корабите ни в мига, в който отплават от Фърт на Клайд! — не му остана длъжен Роб Кенеди.

Аран скочи от седлото. Вниманието му бе отклонено за миг.

— Видях кораба ти… имам нужда да чуя пълния ти доклад. Не ни дръж на двора. Липсва ти гостоприемство, така както ти липсва и акъл!

Валентина затвори очи при мисълта, че трябва да седи между двамата мъже, които в момента приличаха на два наежени мечока. Когато влязоха в голямата зала, всички от рода Кенеди сплотиха редиците си, както ставаше винаги по време на опасност. Кенеди от Касилис и Кенеди от Дун представляваха внушително мнозинство пред Хамилтън.

Малко след като слугите внесоха подносите, отрупани с кулинарните постижения на господин Бюрк, отвън се чуха гръмогласни викове и цветисти ругатни. Арчибалд Камбъл, граф Аргайл, нахлу в голямата зала. Планинците, които го следваха по петите, имаха свиреп вид и приличаха на праисторически диваци. Камбъл бе едър мъж, с квадратна брадичка, твърд като гранит, с неприличен език.

— Проклети разбойници от низините! — изплю се с отвращение върху каменните плочи. — Пристигнах с най-добри намерения, за да подпиша брачен договор, и намирам собственото си стадо, което ми бе отмъкнато през изминалата седмица! Значи Хамилтън и Кенеди са съюзили миризливите си задници! Прилича ми на заговор, за да завладеете целия юг! — пламтящите му очи изпущаха гневни мълнии към всички, седнали зад господарската маса. Погледът му попадна върху Донал и той си спомни първоначалната причина за посещението си. — Развратник! Възползвал си се от глупавата ми дъщеря и си я опетнил с мръсните си ръце! — посочи с яростен жест към вратата и Тина и Донал разбраха, че Меги навярно придружава баща си. И двамата скочиха на крака и забързаха навън, за да я намерят.

— За първи и последен път мамите и ограбвате Аргайл! — изрева графът. — Ще потърся справедливост лично от краля и ако моята Меги не носи дете в утробата си, виновникът ще полети от най-високата кула на Дун!

Меги Камбъл, потънала в срам, се бе свила в най-тъмния ъгъл на коридора. Донал я прегърна закрилнически, а тя зарови лице в широките му гърди.

— Не се измъчвай, Меги. Аз ще оправя всичко. Ще кажа истината и ще си призная.

Тина му хвърли презрителен поглед.

— Сега се нуждаем от нещо много повече от истината! Нужна ни е една огромна лъжа! Онези вътре ще приемат една лъжа много по-лесно, отколкото биха преглътнали истината.

Меган трепереше като лист и въпреки молбите на Донал отказваше да се появи в голямата зала.

— Ще се качиш в моята стая, Меги — реши Тина. — Веднага след като успея да се измъкна, ще ти донеса нещо от захаросаните плодове на господин Бюрк. Донал, искам да се върнеш с мен в залата и да подкрепиш всяка моя дума.

Красивата млада жена застана в средата на помещението и вдигна ръка, за да ги накара да млъкнат. Всички погледи се насочиха към нея и постепенно заплахите и обидите утихнаха, а мъжете впиха похотливи погледи в пламтящата коса и заоблените момински гърди.

— Милорди, всички вие сте станали невинни жертви на безмилостни мародери. Моите братя се срамуват да си признаят колко лесно са били измамени в отсъствието на баща ни. Вие всички знаете имената на крадците на добитък, които от векове вилнеят по границата. Техният клан си е поставил за цел да ви настрои един срещу друг, да ви накара да се хванете за гушите. Тяхното желание да отслабят страната и властта на краля за своя собствена изгода. Нищо чудно, че всички изтръпват, като чуят името Дъглас! Именно Черния Рам ни е продал дългорогите говеда на Камбъл, овцете на Хамилтън и конете на Касилис, като ни е дал фалшиви разписки за продажбите. Той е знаел, че Донал се нуждае от добитък за Касъл Кенеди в Уигтън, защото ще се жени за Меги Камбъл.

Аран прие с радост очернянето на името Дъглас и през следващите няколко минути голямата зала се огласяше от жестоки закани и дрънкане на оръжия.

Донал усети болка в главата, там, където Дъглас го бе ударил с меча си, и възхитено си помисли какви изпечени лъжкини бяха всички жени! Един обикновен мъж изобщо не можеше да се мери с някоя хитруша. Благодари на Бога, че неговата Меги не бе такава.

Преди да напусне залата, Тина с изумление установи, че всички графовете отново бяха сплотили редиците си. Всички решиха да отидат при краля в Единбург, за да се оплачат от Дъглас. Донал хвърли тревожен поглед към сестра си. Тя сви красивите си рамене и взе бързо решение. Нямаше да позволи да бъде оставена сама да се срещне лице в лице с Черния Рам Дъглас, когато следващия път връхлети в замъка Дун.

Тази нощ всички слуги на Кенеди щяха да бъдат заети да оправят спалните и да сервират храна и напитки. Разбира се, отделни стаи щеше да има само за графовете и Меган. Хората им щяха да спят, където намерят в голямата зала и в постройките на двора. Конюшните бяха препълнени с коне и конярите не подгъваха крак, заети с почистването на клетките. Воините от планините бяха корави и силни мъже, свикнали да спят където намерят, та дори и навън, независимо от сезона.

Тина завари в кухнята Ейда, заета с приготвянето на подноса за майка й.

— По дяволите, пропуснах цялото веселие — оплака се жената.

— Господи, сякаш самият ад се бе изсипал върху главите ни — отвърна Тина. — Ти ме предупреди колко груби и диви могат да бъдат мъжете. Достатъчно неприятни са, когато са сами, а когато са накуп, са непоносими, невъзможни, неуправляеми и отвратителни. В сравнение с Арчибалд Кенеди татко прилича на изискан господин. А когато се появи Арчибалд Камбъл, останалите изглеждаха като фини джентълмени.

Ейда се засмя.

— Ще занеса подноса на майка ти, ще я оставя на грижите на Бет и Кърсти и ще сляза долу, за да се позабавлявам малко.

— Не ти завиждам особено — сви рамене Валентина. — Аз ще се опитам да успокоя Меги Камбъл. Нищо чудно, че иска да се омъжи за Донал. Сигурно й прилича на истински принц, след като живее с Аргайл. О, Ейда, да не забравя. Искам да убедиш татко да ме вземе със себе си в Единбург.

— И как, за Бога, да го направя? — сърдито попита Ейда.

— О, измисли някакъв начин, любов моя — смигна й Тина.

Нощта бе доста напреднала, когато Роб Кенеди най-после се измъкна от компанията на неочакваните си гости и се заизкачва по стълбите. Зарадва се, когато срещна Ейда в коридора пред спалнята на жена си. Развърза панделките на нощницата й и нежно погали красивите й гърди.

— Момичето ми, толкова съм зажаднял за истинска жена.

Тя обви ръце около врата му и се отърка в набъбналата му мъжественост.

— Валентина иска да я вземеш със себе си в Единбург, вместо майка й.

Роб Кенеди въздъхна тъжно.

— Елизабет ще се възстанови по-бързо, ако й обещая да я заведа в Двора.

Ейда се притисна към него.

— Аз мога да придружа Тина и да я заместя — обеща тя.

— Това е невъзможно, Ейда. Много добре познаваш Елизабет.

Ейда завърза панделките на нощницата си и вдигна резето на вратата на господарската спалня.

— Нареди й да се приготви за път и остави останалото на мен — прошепна в ухото му.

Приближи към леглото, за да подреже свещите, а Елизабет въздъхна и се надигна.

— Роб, защо ме безпокоиш в толкова късен час? — укорително попита тя.

— Ейда дойде, за да събере багажа ти. Рано сутринта заминаваме за Единбург.

Прислужницата му хвърли унищожителен поглед и рече:

— Лейди Елизабет се нуждае от продължителна почивка след ужасното пътуване.

— Аз пък се нуждая от жена в Двора — настоя лорд Кенеди.

— Струва ми се, че е време Валентина да поеме част от тези отговорности — предложи Ейда.

— Ще пътувам с Аран, Касилис и Арчибалд Камбъл, а те не са подходяща компания за едно неомъжено момиче.

Елизабет усети, че й призлява само при споменаването на имената на грубияните, които трябваше да забавлява по време на пътуването.

— Ще бъде много по-благоприлично, ако дойда и аз, за да се грижа за Валентина — твърдо заяви Ейда.

— Да, Роб. Мисля, че този път Валентина може да дойде на мое място. Това ще ми даде възможност да прекарам повече време с Бет.

— Предполагам, че може да се уреди — неохотно промърмори Роб. — За Бога, жено, винаги постигаш своето — последва Ейда в коридора и прошепна: — Мога ли да дойда по-късно?

— Ще трябва да почакаш до Единбург — Тя решително отдръпна ръцете му от гърдите си. — Обещах на Арчибалд Кенеди малко забавление. Това ще го утеши за загубата на конете му — намигна жената.

Той я шляпна по задника и въздъхна тъжно.

— Е, няма как, ще трябва да се примиря, още повече, че го правиш заради мен. Но не излизай извън пределите на владенията на клана! — посъветва я лорд Кенеди.

Ейда му изпрати въздушна целувка. Господарят й нямаше защо да се тревожи; дори и за нея щеше да бъде доста трудно да се люби с Арчибалд Камбъл, граф Аргайл.

[1] Робърт III (1340–1406), крал на Шотландия от 1390 г. — Б.пр. ↑

Глава 11

Рамзи Дъглас посрещна примирено кралския пратеник. Трябваше да тръгнат в началото на месеца, за да се явят пред краля, а когато се върнеха в Дъглас, времето щеше да бъде отлично за лов, а след това щеше да започне и агненето — доста работа, особено когато отглеждаш десет хиляди глави овце. Занимаваха го и други неща — дивите коне от планините, циганите, набезите из именията на неприятелските кланове. Наближаваше и времето, когато се свикваше Пограничния съд, по време на който се срещаха шотландските и английските погранични войски, за да обсъдят и разрешат възникналите помежду им проблеми.

Рам си помисли, че кралят навярно е решил да го посъветва да уважи тази официална среща. А може би дори възнамеряваше лично да присъства. Джеймс Стюарт бе владетел, който управляваше страната си със силна ръка и зорко око. Кралският закон се зачиташе навсякъде, с изключение на дивите погранични райони и високопланинската част на Шотландия.

Рам даде нареждания на слугите да опаковат най-хубавите му дрехи за Двора и каза на Гавин да уведоми останалата част от клана Дъглас, както и патрулите. Закрачи надолу към поляната, вдъхвайки уханието на горския прещип и синчеца. Всичко наоколо бе толкова различно от мръсните и шумни улици на Единбург, но въпреки това той бе готов за промяна.

Черния Рам бе мъж, който лесно се приспособяваше към всяка среда и умееше да се възползва докрай от удоволствията на живота. Изруга гневно, когато видя, че Рафиън е сам на малката поляна.

— Нима си бил такъв звяр, че тя е прескочила оградата, само и само да избяга по-далеч от теб?

Възседна коня и около час претърсва околността за красивата кобила. В гърдите му се зароди мрачно предчувствие. Искрено съжаляваше, че я изгубил, защото вече си представяше какви красиви жребчета щяха да се народят от заплождането й с Рафиън.

Единбург се намираше на малко повече от петдесет километра по права линия, но гористата и неравна местност Пентланд се простираше между имението Дъглас и Олд Рийки, както наричаха столицата. Рам Дъглас бе съпровождан от четиридесет души охрана, всички в пълно бойно снаряжение. Не се натъкнаха на никакви затруднения по пътя си, защото всеки, който ги срещнеше, ги отбягваше и бързаше да се отдалечи.

Напоиха конете си от дълбоките води на езерото, подплашвайки дивите патици, и препуснаха към Единбург, чиито очертания се виждаха в далечината. Градът бе заобиколен с висока крепостна стена и конниците минаха под арката, наречена Уест Боу. Копитата на конете им изтрополиха по Сейнт Джайлс, където на Маркет Крос се издигаше „Девата“[1]. Това бе много чувствителен механизъм с огромен нож, балансиран с железен топуз, предназначен да реже глави. Изглежда, като го видеха, хората му мигом ожадняваха, защото никога не можеха да се наситят на бирата, поднасяна в кръчмата зад ъгъла.

Когато влязоха вътре се натъкнаха на един клиент, облечен в носия в синьо и червено — цветовете на клана Хамилтън. Двама от войниците на Дъглас го сграбчиха и го изхвърлиха на улицата заедно с високата халба, която нещастникът продължаваше да стиска в ръка. Рам им отпусна един час преди да ги повика.

Когато излязоха на дългата и оживена улица, която продължаваше до Касъл Рок, откриха, че наоколо гъмжи от войници на Хамилтън. Рам се намръщи, после лицето му се проясни. Кралят сигурно бе призовал Патрик Хамилтън заедно с останалите лордове по границата. Рам изгледа многозначително хората си, прикривайки усмивката си.

— Какво ще кажете, момчета? Да поразчистим ли наоколо?

Вдигна се весела глъчка, последвана от мощни викове:

— Път за Дъглас! Направете път за Дъглас!

Никой, чул възгласа, не можеше да не потрепери. От три века това бе един от най-страховитите призиви. С бой и шумни викове хората на Дъглас си проправяха път към портите на Единбург Касъл — една от крепостите — свидетели на най-кръвопролитните битки в света. Бойците на Хамилтън не останаха по-назад и когато високите западни врати, отделящи замъка от града, се захлопнаха зад хората на Дъглас, едва ли остана някой и от двата клана, който да не бе с насинено око, разцепена устна или ожулена ръка. Излишно бе да се казва, че те искрено се наслаждаваха на посещението си в столицата.

Изкъпан, избръснат и облечен в опънати по тялото панталони и кадифен жакет, Рам Дъглас се присъедини към групата посланици, дипломати, епископи, просители и придворни, които всеки ден молеха за аудиенция при Джеймс Стюарт. Кралят бе красив мъж, с атлетична фигура, макар да наближаваше четиридесетте. Тъмнокестенявата му коса падаше до раменете, а лешниковите му очи, макар и топли и приятелски, бяха изключително проницателни и не пропускаха нищо. Той рядко даваше аудиенции, седнал в украсения с дърворезба стол, а предпочиташе да се смесва с хората си — с тези, дошли в двореца, както и с тези, изпълващи улиците на града. Хората го обичаха и уважаваха. Той умееше да се погрижи за болен, да сложи пиявица, да участва в някоя шега или да премери силите си със своите рицари в хвърлянето на копие.

Джеймс веднага забеляза Рамзи Дъглас. Мургавото му лице се открояваше сред останалите. Ала Джеймс не побърза да го поздрави, предпочете да наблюдава държанието му, когато се срещне лице в лице с Патрик Хамилтън. Кралят не се изненада особено, когато двамата обитатели на граничните райони се направиха, че не се познават; после стисна устни, когато видя подутия нос на Хамилтън и ожулената скула на Дъглас. Очевидно срещата им в двора не бе първата за деня. Досега Джеймс Стюарт си затваряше очите за тяхната вражда, извинявайки я с несъвместимите им характери. Но реши, че повече няма да се примирява с подобно поведение, макар отлично да ги разбираше. За тези мъже войната, а не мирът бяха нормално състояние. Беше редно, а и въпрос на чест да се бият за своята кауза, но в мирно време те се превръщаха в подивели животни.

Кралят отпрати всички, с изключение на двамата лордове, които продължиха да не се забелязват един друг. Джеймс приглади замислено идеално поддържаните си мустаци.

— Да седнем — покани ги той и посочи тапицираните столове, подредени около дългата маса.

— Предпочитам да остана прав, сир — отвърна Дъглас.

— Ще седнеш! — властно заповяда кралят.

Рам седна с гръб към Патрик Хамилтън.

— Вино? — предложи Джеймс и лично им наля чашите.

Хамилтън поклати глава, отказвайки да пие с Дъглас.

— По дяволите, не ви моля да се обичате един друг! — избухна кралят. — Но враждите между клановете подриват устоите на кралството — те са огромно зло. Зло, което възнамерявам да изкореня!

Нито един от двамата благородници не бе страхливец, но не бе и глупак. Предупреждението бе недвусмислено. Джеймс бе известен с избухливия си нрав, но бързо му минаваше и не таеше злоба към никого.

— По-добре да изливате гнева си върху своите врагове, а не един на друг. За мен и двамата сте крайно необходими и незаменими за реда по границата. Веднага щом си заминал, е бил убит един от нашите стражи. От английски бойци — обърна се към Дъглас.

— Кой? — попита Рам и смръщи тъмните си вежди.

— Кар — отвърна кралят. — Убил го е Херон от Форд.

Рам поклати глава.

— Кар и Херон враждуват от десетилетия, разделя ги само границата. Винаги са били смъртни врагове, това рано или късно щеше да се случи. Ще заловя Херон и той ще си получи заслуженото, сир.

Кралят удари с юмрук по масата и виното в чашите се разплиска.

— Никого няма да залавяш. Този случай е работа на Пограничния съд. Ти ще присъстваш на сесията и ще разрешиш справедливо този спор.

— Когато аз охранявам границата, няма почти никакви неприятности, защото раздавам правосъдие, а не милост — разгорещено заяви Дъглас.

— Сир, когато старият Хенри Тюдор[2] бе крал на Англия, получавахме компенсации за нарушенията, макар и невинаги. Но откакто онова разглезено момче седна на престола, вече не можем да очакваме никаква справедливост от англичаните — намеси се Патрик Хамилтън.

— Не е необходимо да ми описваш недостатъците на Тюдор. Женен съм за сестра му. И двамата са една стока. Повърхностни, алчни, суетни, недозрели, раздразнителни, капризни и вечно изискват нещо. Това са техните добродетели.

Устните на Рамзи се извиха в лека усмивка.

„Исусе Христе — помисли си Джеймс Стюарт, — ако изпратя Черния Рам Дъглас в Уайтхол, той ще отправи толкова страшно предупреждение на онзи дебел хлапак Хенри VIII, че той може да получи удар и да умре.“

Патрик Хамилтън отвори уста, за да заговори, но Джеймс вдигна ръка.

— Първо ще отнесем случая до съда — след като приключи този въпрос, премина по-нататък. — Довечера ще има музика и танци, а утре вечер — театрално представление. Нека мечовете ви останат в ножниците и дръжте хората си под контрол.

Рамзи изпрати придружителите си да се позабавляват в града. Знаеше, че след като войниците на Хамилтън са в Единбург Касъл, това е единственият начин да се избегнат свадите и ръкопашните схватки. За един миг им завидя за приключенията, които ги очакваха в града, известен с лошата си слава и безброй публични домове. Единбург бе тъмен като дълбока яма, с лабиринта от тесни улички между високите, облицовани с дърво къщи. Навсякъде миришеха на влага и урина, котки и изгнили отпадъци. След като бе валяло, можеше да нагазиш до глезените в мръсотия и тиня, но въпреки това кръчмите се огласяха от песни и смях. Там всеки можеше да се наслади на вкусна храна и да се забавлява във весела компания. Публичните домове и игралните къщи винаги бяха осветени и оживени.

Рам влезе в балната зала на Единбург Касъл. Помещението бе дълго и мрачно, с нисък таван и малки прозорци, поставени високо в грубите каменни стени. Подът бе покрит с плочи, но доста неравен, пресечен от дълбока канавка, явно предназначена за оттичане на урината, когато крепостта е била построена. Комините не поемаха всичкия пушек, така че се налагаше таванът да бъде пребоядисван почти всеки месец. Не се пестяха средства, за да се направи помещението по-обитаемо. Стените бяха покрити с фламандски гоблени, по пода бяха разстлани копринени килими от Дамаск, а полиците над камините бяха украсени с френско кадифе. Масите за хранене бяха отрупани със сребърни чинии, високи чаши за вино, купи от венециански кристал и сребърни прибори, украсени с келтски орнаменти. В стаята се извисяваше знамето на Шотландия — червен лъв на златен фон, което се издигаше върху близо десетметров пилон.

Джанет Кенеди огледа с възхищение мургавия Дъглас, облечен в черно кадифе, което не скриваше широките му гърди. В средата с тъмночервени копринени конци бе избродирана емблемата на рода Дъглас — Кървящото сърце на Дъглас. Тя пристъпи към него и докосна с пръст раната на бузата му. Изненада се, когато младият мъж не се отдръпна.

— Това се получава, когато човек има толкова високи и остри скули.

Раменете му бяха доста широки, дори можеше да се помисли, че са с подплънки, но любовницата на краля знаеше, че не е така. Веднъж го бе виждала гол, докато плуваше в морето край Танталон, владение на Арчибалд Дъглас, граф Ангъс. Знаеше, че чичо му го е предпочитал пред собствения си син и често се оплаквал, че титлата и именията ще се наследят не от този Дъглас, който трябва. Джанет Кенеди си позволи волността и удоволствието да си го представи гол. Все още си спомняше прозрачните водни капки, които блестяха в гъстите черни косми на гърдите и слабините му. Ала имаше нещо друго у този мъж, което караше пулса й да се учестява и дъхът да засяда в гърлото й. Беше достатъчен само един поглед, за да разбере, че този мъж е опасен. Никога нямаше да го подчини и покори дори и сто години да опитва. Тъмносивите му очи караха всяка жена да се чувства незначителна и повърхностна, осъзнавайки, че всичките й ласкателства и хитрини могат да й спечелят една-две нощи в леглото му, но нищо повече.

— Здравей, Джанет — каза той и дръзко прикова поглед в гърдите й, чиито зърна бяха боядисани с червена боя.

— Струва ми се, че ти казах да държиш меча в ножницата си — рече кралят, който бе приближил зад Рам. Джеймс Стюарт обожаваше красивите жени и имаше особена слабост към червенокосите.

После кимна и се запъти към масата върху платформата. За благоприличие щеше да вечеря с кралицата, но обикновено след вечеря се оттегляше, като оставяше на масата своите пияни лордове, предпочитайки други забавления.

Джанет погледна към Рам и се засмя. Двамата се познаваха добре, след като тя няколко години беше любовница на Арчибалд Дъглас. Тази вечер младата жена наистина бе изключително красива, но това неочаквано го раздразни, защото му напомни за Валентина.

— Аз се издигнах в обществото от последния път, когато се видяхме — нехайно заяви кралската любовница.

— Нима? Да напуснеш един Дъглас, за да се хвърлиш в обятията на един Стюарт, означава според мен да слезеш с едно стъпало надолу.

— Господи, ти все още си най-арогантното копеле в цяла Шотландия!

Той поднесе пръстите й към устните си.

— Несъмнено изисканият ти език особено много привлича краля — поклони се и се отдалечи.

Докато прекосяваше стаята, погледите на всички жени го следваха. Рам съзнателно избягна графинята на Съри, която бе дошла с Маргарет Тюдор от Англия. Лейди Хауард имаше шест дъщери при Двора — всички известни като почетните уличници на кралицата — и постоянно бе на лов за подходящи зетьове. Рам не можеше да прояви търпение към една жена, която бе толкова тъпа да си въобразява, че един Дъглас би могъл да си вземе англичанка за съпруга. Кенеди може и да бяха снижили стандартите си, както и кралския род Стюарт, но във вените на потомците на Дъглас течеше най-чистата кръв и те никога нямаше да я замърсят и опетнят с английска.

Обаче не можеше да си позволи да избегне кралица Маргарет. Тя го повика веднага щом забеляза мургавото му лице. Съпругата на Джеймс Стюарт се интересуваше само от четири неща на този свят: бижута, дрехи, обилна храна и секс — не непременно в този ред. В момента си търсеше любовник и дори не си даваше труд да го прикрива. Кралят съвсем ясно бе дал да се разбере, че няма да възрази, ако главата му бъде украсена с рога, стига някой от неговите благородници да бъде така любезен и да му направи тази услуга.

Рамзи милостиво прие поканата й да й бъде компаньон на вечерята и видя как кралят му хвърли развеселен поглед. Маргарет Тюдор изгледа кавалера си и му даде знак да издърпа стола й. Говореше с детински глас, който можеше да бъде предизвикателно възбуждащ у едно младо момиче, но кралицата вече бе жена на средна възраст. Освен това не можеше да обуздава апетита си и фигурата й бе трътлеста и отблъскваща. Тя говореше за мода, грубо сочейки към дрехите на различни дами в залата. Бъбреше неспирно и досаждаше на всички, които бяха принудени да я слушат.

Погледът на Рам обхождаше залата и оглеждаше всички привлекателни жени, повечето от които по едно или друго време бяха любовници на краля. Марион Бойд бе майка на Александър, най-големият незаконен син на краля. Изабел Стюарт, братовчедка на краля, му бе родила дъщеря, която той бе нарекъл Джийн. Имаше и други незаконни деца — Катерин, Джеймс — Рам си припомни тъмнокосото момиченце, което Джеймс и неговата любима Маргарет Дръмонд бяха създали. Маргарет Дръмонд бе голямата любов в живота на Джеймс Стюарт. Дори се носеха слухове, че тайно са били венчани. Тя бе невероятна красавица с пищна черна коса и млечнобяла кожа. Рам се запита цинично колко ли дълго би продължила тази връзка, ако момичето не бе отровено. Смъртта й без съмнение бе разбила сърцето на краля, ала той се бе утешил с безкрайната върволица куртизанки като Джанет Кенеди.

Внезапно почувства една ръка върху коляното си. Тя се плъзна бавно по бедрото му с жест на открита и безсрамна покана. Младият мъж погледна невярващо към Маргарет. За миг се изкуши да я остави да достигне целта си и да открие не особено ласкателната истина, че милувката й го оставя напълно безчувствен. Обаче поканата й му бе толкова неприятна, че той улови ръката й и твърдо я отмести от скута си. Маргарет го погледна с израз на наранено учудване. Отвърна й с унищожителен гневен поглед. После притисна ръката й към горещите й слабини. Нарочно използва нейните собствени пръсти, за да мачка и разтрива безмилостно, докато очите й се разшириха и изцъклиха, а устата й се отпусна от желание. След като я възбуди докрай, той бързо пусна ръката й и възобнови вечерята си. Тридесет секунди по-късно Маргарет скочи на крака с молба да бъде извинена. Трябваше да довърши това, което този порочен Дъглас бе започнал.

Рам се премести, за да седне до Джеймс, с когото го свързваха много повече общи неща. Кралят бе интелигентен мъж, любопитен, дързък и смел, с добро и щедро сърце. С него можеше да се разговаря за кораби, търговия, за различни занаяти, политика или алхимия. Последната му страст бе построяването на надеждна флота в кралските корабостроителници край река Клайд.

— Рам, исках да поговоря с теб за поставянето на оръдия на борда на твоите търговски кораби, така че да се превърнат във военни.

— Моите кораби винаги са снабдени с оръдия, сир.

Кралят повдигна вежди.

— Без мое разрешение?

Рам сви рамене.

— Аз имам разрешително за каперство срещу португалците. Моите кораби трябва да са в състояние да се защитят, когато превозват вълната ми във Фландрия. Както ви е известно, имам десет хиляди глави овце.

— Значи е напълно възможно да се преобразуват търговските кораби? Около две трети от шотландските плавателни съдове принадлежат на короната. Ние снабдява ме с риба, вълна и кожи Англия, Франция, Фландрия. Колко кораба притежаваш? — попита кралят.

— Само три кораба, сир. Единият е тук, в Лий, а другите два са закотвени, където река Дий се влива в Солуей Фърт.

— Касъл Дъглас се намира брега на Дий. Може ли да се стигне само по вода в замъка?

— Само с малък кораб, сир, но ние се приближаваме достатъчно близо — отвърна Рам. — Разбира се, Ангъс разполага с повече кораби.

— Неговите кораби снабдени ли са с оръдия? — предизвикателно попита Джеймс.

— Струва ми се, че е по-добре да попитате самия него.

— В името на Христа, ти наистина си умно копеле — ухили се Джеймс. Макар че по принцип кралската власт бе най-силната в Шотландия, ако имаше могъща сила, подкрепяща трона, това бе Арчибалд Дъглас, граф Ангъс. Ако Джеймс отсъстваше или бе неразположен, Арчибалд Дъглас управляваше страната като регент. Ала докато хората обичаха Джеймс, те се бояха от Ангъс. — Очаквам го утре по някое време да се върне от Стърлинг — рече Джеймс и се развесели, когато видя изражението на Рам. — Май присъствието му те изнервя — засмя се Джеймс. — Не мислех, че на тази земя има мъж, от когото да се страхуваш.

Рам се намръщи.

— Не се страхувам от него… страхувам се от себе си… да не нанеса заслужена обида на този проклетник.

Кралят снизходително поклати глава.

— Мъжете Дъглас са сурови и груби, но истината е, че Арчибалд те обича най-много от всички и ти желае доброто.

— Или това, което най-добро за него, а това невинаги е едно и също, сир — изтъкна Рам.

Макар че обсъждаха властта и влиянието на граф Ангъс, Рам не направи грешката да подцени проницателността на краля. Джеймс Стюарт можеше да се държи приятелски и отстъпчиво, но думата му бе закон и щеше да защитава властта си с всички сили и средства, дори това да означава да обеси всички от твърдоглавите си и непокорни шотландски лордове.

На следващия ден пристигнаха не само Арчибалд Дъглас и синът му Дъглас, придружавани от двеста души охрана, но и цяла орда недоволни благородници, които се оплакваха и обвиняваха един друг. Кралят ги прие заедно, но бързо разбра грешката си и ги отпрати първо да се настанят и да изчакат да бъдат повикани в строго определен ред.

Кралското решение ги накара да се хванат още по-здраво за гушите. Когато Джеймс призова адмирала си Джеймс Хамилтън, граф Аран, това мигновено накара Арчибалд Камбъл, граф Аргайл да избухне в ярост. Той беснееше, че макар Аран да е начело на шотландската флота, тя включвала само един нов флагмански кораб, а другото било жалка сбирщина от плаващи ноеви ковчези.

Кралят разпита Аран за качествата на новия си флагмански кораб „Грейт Майкъл“ и го осведоми, че занапред корабостроителницата ще бъде много заета с построяването на нови плавателни съдове. Адмиралът го изгледа изпитателно, питайки се дали Роб Кенеди не го е изпреварил с историята си за нападението на англичаните над кораба му. Не каза нито дума за инцидента, а вместо това се впусна в оплаквания за набезите върху добитъка му. Джеймс повдигна вежди и го увери, че ще разнищи тази история докрай и ще му съобщи резултата.

Когато Арчибалд Камбъл се изтърколи в кралската приемна, Джеймс веднага разбра, че пред него не стои изискан царедворец. Само изключително тренирано ухо можеше да разбере гърления му шотландски акцент, а когато графът се изплю върху кадифения килим, Джеймс се насили да си припомни неоценимата помощ, която този могъщ граф му бе оказал неотдавна, като бе унищожил размирника Макдоналд, обявил се за господар на Островите.

— Никак не ми е приятно, че прие преди мен онзи кучи син Аран, Джейми!

— Не се ядосвай, Арчибалд. Ти си незаменим за мен. Нима не си комендант на кралското домакинство?

— Нищо не означаваща куха титла, особено в сравнение с титлата главнокомандващ на кралския флот! — безцеремонно отсече Арчибалд и отново се изплю на килима.

Джеймс въздъхна. Аргайл бе лукав стар негодник, алчен за земя. Другите благородници при Двора се страхуваха от нарастващото му влияние и се бояха, че преди да умре, цялата западна част на планинска Шотландия ще бъде под негова власт. Но пък беше неоценим помощник при укротяването на бунтовниците и затова Джеймс не искаше по никакъв начин да изгуби лоялността на Арчибалд Камбъл.

— Губернатор — рече накрая кралят. — Смятам, че титлата генерал-губернатор на Северозападна Шотландия ще те удовлетвори.

Старият леърд изръмжа от удоволствие, отвори уста да се изплюе, видя предупредителния поглед на краля и промени намерението си.

— Генерал-губернатор! — засия той. — Е, това вече звучи като истински кралски подарък — кимна доволно.

— А сега, Арчибалд, с какви оплаквания си дошъл при мен?

— Проклетите Кенеди са ми отмъкнали дългорогите говеда! Искам разрешението ти да обеся копелетата на собствените им дървета.

Последното никак не допадна на краля.

— Мислех, че твоята дъщеря е сгодена за Донал Кенеди. Отнасям се благосклонно към този брак.

— Дъщерята на един генерал-губернатор да се омъжи за някакъв си Кенеди? — възмути се новоизлюпеният губернатор.

Кралят се опита да прояви търпение, но не успя.

— Май новият пост твърде бързо ти замая главата, Арчибалд. Не забравяй, че всеки миг мога да те лиша от нея!

— От главата ми или от новата ми служба? — попита Аргайл, правейки опит да се пошегува.

— Господи, не само Кенеди и Хамилтън са се хванали за гушите, изглежда Кенеди и Камбъл също са решили да враждуват помежду си! Разберете се и изгладете различията си, човече! Ще подпишете брачен договор и договор за приятелство. И ще го направите, преди да си тръгнете оттук!

Аргайл изгледа Джеймс, видя, че кралят е непреклонен и няма да приеме отказ, затова побърза да се съгласи, макар и неохотно.

— Когато дъщерята на Аргайл се омъжва, това трябва да стане в столицата. Планините са твърде отдалечени от шотландския двор — добави хитрият планинец.

Джеймс поклати глава, смаян от безочието на Арчибалд Камбъл.

— Стърлинг — заяви накрая кралят. — Могат да се оженят в кралската катедрала. Смятам, и дори ти ще се съгласиш, че е изключителна чест и благосклонност да получиш гостоприемството на Стюартите в Стърлинг — Джеймс огледа критично Аргайл. — Нямаш ли други дрехи, освен тези овчи кожи?

Аргайл се изпъчи гордо.

— Разбира се, че имам, Джейми — от прекрасни мечи кожи!

Джеймс Стюарт вдигна очи към небесата, макар да не очакваше помощ оттам, и даде знак да влезе следващия благородник.

Арчибалд Кенеди, граф Касилис, обвини клана Хамилтън и клана Камбъл във всички възможни престъпления, а след това се нахвърли и върху клана Дъглас.

— Исусе Христе! — възкликна кралят. — Сега въвличаш още един клан в тази бъркотия! Няма да приема безразборни обвинения, Арчибалд. Искам доказателства.

— Ваше височество, чистокръвната арабска кобила, която бе предназначена за вас, сега е собственост на моята племенница Валентина Кенеди. Тя пристигна на нея в Единбург. Твърди, че Черния Рам Дъглас й я продал и е фалшифицирал законната разписка за продажба. Ще ви покажа кобилата, сир, тя в момента е във вашите конюшни.

Кралят присви очи.

— Не се заблуждавай, Касилис — няма да допусна междуособни вражди между клановете. Ако разследвам тези набези и открия, че някой от вас има пръст в това, ще обеся всички ви — кражбите на добитък и получаване на откуп за връщането им бе традиционен поминък в Шотландия. Обаче кралят сложи край на това, присъединявайки и кражбата към престъпленията, като убийство, изнасилване и палежи, които се наказваха със смърт. — Можеш да изпратиш Роб Кенеди — уморено завърши Джеймс.

Кралят остана смаян, когато чу разказа на Роб Кенеди за нападението на кораба му от англичаните. Докато проклетите му графове се бяха хванали един друг за гушите, коварните англичани бяха извършили враждебен акт, който бе равносилен на обявяване на война.

— Съжалявам, че не проявих достатъчно здрав разум, за да се срещна първо с теб, Роб. Моят генерал-губернатор и моят адмирал ми хленчат, че им били откраднали овцете и говедата, докато в същото време шотландски кораби са нападани и унищожавани! Когато моите граници и корабите ми са нападнати от врага, аз се нуждая от единство и съгласие, но изглежда всички са се наговорили да не го получа! — стовари юмрука си върху черната орехова маса, а мастилницата и кутията с пясък подскочиха. Мнозина казваха, че кралят притежавал пророческа дарба, и той често се питаше дали наистина не е така. От дълго време нещо отвътре го караше да строи военни кораби и да увеличи флотата. Досега по негова заповед бяха построени „Лъвът“, „Маргарет“, „Майкъл“, изработени от качествен дъб от Файф, но сега имаше чувството, че ще му трябват много повече кораби, както и добре обучени екипажи, които да плават на тях.

— Благодаря ти, Роб, че дойде направо при мен. Никога нищо добро не е дошло от Англия — в мига, в който думите излязоха от устата му, Джеймс си спомни за своята грозна и трътлеста съпруга, а Роб — за неговата. — Чух, че лейди Валентина те придружава. За мен ще бъде удоволствие да се запозная с нея.

— Благодаря ви, Ваше величество — отвърна Роб. Искаше му се да бе оставил дъщеря си у дома по-далеч от похотливия поглед на Джеймс Стюарт.

— Джанет ще се радва, че нейна роднина ще гостува в двореца — добави с усмивка кралят и погледна благосклонно към Роб. — Говори се, че жените от рода Кенеди са най-големите красавици в Шотландия, особено с огнените си коси.

— О, да, моята Тина наистина има огнена коса, сир.

— Тази вечер ще ни забавляват с театрално представление. Надявам се, че двамата с дъщеря ти ще се присъедините към нас.

[1] Вид гилотина — Б.пр. ↑

[2] Става дума за Хенри VII (1457–1509), баща на Хенри VIII — Б.пр. ↑

Глава 12

Огнената Тина остана почти без дъх, когато Ейда безмилостно стегна връзките на корсета й. Макар че двете жени пребиваваха в Двора по-малко от ден, вече бяха забелязали огромната разлика между роклите на Тина и облеклата на придворните дами.

Мъжките жакети бяха широки в раменете, с подплънки, а ръкавите — цепнати встрани, откъдето се подаваха копринени долни ризи. Роклите на жените бяха от ватирани платове, украсени с пищни бродерии, а тези на кралицата бяха обшити с перли и скъпоценни камъни. Корсажите бяха със смайващо дълбоки деколтета, докато отзад стърчаха високи, колосани яки.

Моделът, в който Валентина мигом се влюби и който Ейда побърза да изкопира, бе едно творение с многобройни волани, плисета и с къдрички под брадичката. Ейда изряза деколтето на най-хубавата рокля на Тина от изумруденозелено кадифе. Под брадичката й пристегна ред снежнобели къдрички и среса до блясък огнените й коси, надявайки се, че повереницата й няма да изглежда твърде старомодна.

Тина споделяше една стая с Меган Камбъл и когато двете момичета влязоха в дългата и полутъмна бална зала на Единбург Касъл, с облекчение видяха, че Донал Кенеди и Патрик Хамилтън забързаха насреща им. Меган стисна отчаяно ръката на Донал и двойката се оттегли в един тъмен ъгъл, за да поговорят насаме.

Тина с искрено удоволствие се усмихна на Патрик.

— Нямах представа, че си в Единбург.

— Нито пък аз, че ти си тук — отвърна младият мъж, а искрящите му очи й казаха колко красива я намира. Мислено поблагодари на Бога, че носът му вече не е подут.

Тина го хвана под ръка и поверително се наведе към него.

— Баща ти нахлу в Дун и ни обвини, че сме откраднали добитъка му. Моят не му остана длъжен и на свой ред го обвини, че не пази сигурни моретата. Беше истински цирк, особено когато и клоуните пристигнаха. В крайна сметка нашите семейства хукнаха да се оплакват на краля. Страхувах се, че никога повече няма да ни позволят да се видим.

Той покри ръката й със своята и я стисна.

— Скъпа, мисля, че ще умра без теб.

Тина отдръпна ръката си и игриво го шляпна.

— Ласкател! — внезапно се почувства неспокойна. Залата сякаш бе пълна с хора на Дъглас, които се различаваха лесно по тъмните носии и Кървящото сърце на Дъглас, избродирано на гърдите им. Двама от младежите я зяпаха открито и тя цялата пламна, когато Патрик остро рече:

— Престанете да се блещите!

— Тези грозници изглежда са навсякъде — прошепна девойката.

— Графът пристигна днес — отвърна Патрик. — Не смее да се движи, ако не е придружаван от поне двеста войници.

Очите й заблестяха, но тя промълви загрижено:

— Моля те, Патрик, внимавай какво говориш. Граф Ангъс е много влиятелен и жесток човек.

— Не ме е страх от Арчибалд Дъглас — дръзко заяви младият мъж.

Тина потрепери.

— Изглежда името Арчибалд превръща мъжете в чудовища.

— Къде е Меган? — разнесе се груб глас. Пронизващият поглед на граф Аргайл се впи заплашително в нея, сякаш я предупреждаваше да не смее да излъже.

— Тя е с брат ми, милорд — успя да промълви Тина.

За нейно огромно облекчение той само изръмжа и рече:

— Това е добре. Не искам да се развява и перчи наоколо, докато някой негодник я изнасили — явно съдеше за морала на дъщеря си по своя. Втренчи похотлив поглед в ниско изрязаното деколте на Тина и дрезгаво прошепна: — Ти си толкова хубава, че можеш да възпламениш дори и един стар човек — потупа Хамилтън по гърба. — Внимавай, че челото ти много скоро може да се украси с пищни рога!

Страните на Тина пламнаха, а Патрик се изчерви.

— Стар развратник! Никоя дама не е в безопасност край него!

— Разбра ли какво имах предвид, когато ти говорех за името Арчибалд? Меги Камбъл не е от момичетата, които се перчат — в очите й проблеснаха развеселени пламъчета. — Докато аз… — остави думите й да заглъхнат, а Патрик довърши изречението вместо нея.

— Докато ти привличаш всеки мъж на възраст от шестнадесет до шестдесет години. По дяволите, тази вечер тук е претъпкано. Веднага след като приготвят вечерята, ще настане такъв бой за места, та си мисля, че е по-добре да отида да запазя две за нас двамата, ако не искаме да се окажем на масата за прислугата.

— А това едва ли би било подходящо за сина на адмирала! — засмя се младото момиче.

— Нито пък за неговата годеница — промърмори тихо Патрик.

Веждите й се вдигнаха учудено, но не й стана неприятно, че младият Хамилтън мисли за сериозна връзка. Тина внезапно замръзна, когато две силни ръце я обгърнаха през кръста и дълбок, приятен глас се разнесе зад нея:

— Любов моя, измъкни се преди пиесата да е свършила. Ще се пъхна в леглото ти веднага щом се освободя.

Тя се завъртя рязко, а устните й се разтвориха, готови да изсипят порой от гневни думи. Озова се срещу изключително красив мъж с тъмнокестенява коса и елегантно оформена брадичка. Лешниковите очи на краля се разшириха от изумление, когато видя, че дамата не е любовницата му Джанет Кенеди.

— Извинете ме, милейди, взех ви за друга.

В този миг до лакътя му изникна друга блестяща червенокоска. Приликата бе толкова голяма, че всички наоколо избухнаха в смях.

— Ти може да си само лейди Валентина Кенеди — рече кралят и галантно целуна ръката й.

— А вие можете да сте само кралят — Тина се наведе в изискан поклон и шеговито попита: — Ваше величество, означава ли това, че оттегляте поканата си?

Топлите му лешникови очи я изгледаха с възхищение и в тях заблестяха закачливи искри:

— Не, поканата остава в сила през следващите няколко години — Джеймс я представи на Джанет, която бе по-пълна в талията от Тина, но никой мъж не би го забелязал, когато пред погледа му се разкриваха прекрасните й гърди, чиито зърна бяха боядисани с червена боя и напомняха две узрели череши. Джеймс, който трябваше да се присъедини към кралицата на масата върху платформата, се извини и тихо рече на Джанет: — Ще се видим по-късно.

Чифт тъмносиви очи от другия край на залата наблюдаваха как кралят обхвана собственически кръста на Валентина Кенеди. Това само затвърди убеждението му. Всички жени от семейство Кенеди са курви, помисли си презрително той. Когато високият и строен Патрик Хамилтън приближи, за да отведе Тина Кенеди, Рам Дъглас изпита съжаление към врага си. Този нещастник щеше да се снабди с рога още преди да е станал младоженец.

Джанет се присъедини към Патрик Хамилтън и братовчедка си, учудена, че грубият и недодялан Роб Кенеди може да създаде такова прекрасно създание.

— Контрастът между мъжете и жените от клана Кенеди никога няма да престане да ме учудва.

Погледът на Тина се плъзна по широките рамене на брат й Донал и рядката му и червена като морков коса, отмести се към едрата и недодялана фигура на баща й и се спря върху червендалестото и грубо лице на Арчибалд Кенеди, граф Касилис. Прикри ужасеното си потръпване и се усмихна на ослепителната красавица Джанет.

— Спомням си леля ти Дамарис на сватбата й — каза Джанет. — Тогава бях малко момиче, но бях разяждана от завист заради деликатната й красота и от ревност заради греховно красивия Александър Дъглас.

Двете жени се замислиха за смъртта на Дамарис и Джанет тихо додаде:

— Той беше мъж, за когото си заслужаваше да се умре.

Тина понечи да каже нещо за онези изроди Дъглас, но си спомни, че навремето Джанет е била любовница на Арчибалд Дъглас, и замълча.

Патрик обви ръка около раменете й.

— Надявам се, че не ти е студено в тази задушна зала?

Тя повдигна вежди и отмести ръката му, мърморейки някакво извинение. Той би трябвало да я познава по-добре и да не се отнася с нея както с леконравните придворни дами.

Джанет и Тина почти веднага след запознанството си решиха, че няма да бъдат съперници. Сприятелиха се бързо и Тина тихо започна да я разпитва за клюките, които се носеха за кралския двор.

— Истина ли е, че кралят носи железен колан, защото се чувства виновен за смъртта на баща си? — попита Тина.

Джанет стисна устни.

— Истина е, макар че аз отдавна негодувам срещу този противен колан! Толкова е тежък, че би осакатил всеки друг мъж — наведе се по-близо. — Откакто съм с него, го убедих да го сваля, когато сме в леглото. По дяволите, според мен е достатъчно наказание, че трябва да живее в Единбург Касъл и да бъде женен за Маргарет Тюдор!

След вечеря всички останаха по местата си и пиесата започна. Валентина бе завладяна от непознатото удоволствие, когато внезапно Аргайл, сияещ от гордост в своята черна меча кожа, смути актьорската игра и смесвайки представлението с реалността, се включи в двубоя с мечове. Кралят и по-изтънчените придворни се превиваха от смях, докато не стана ясно, че Аргайл сериозно възнамерява да промуши един от актьорите с огромния си меч.

Граф Ангъс заповяда на сина си, младия Арчибалд Дъглас, да обуздае Аргайл и да му обясни ситуацията — доста трудна задача, с която някой по-слаб и страхлив човек изобщо не би се заел. Дъглас успя да се справи с Аргайл и публиката го изпрати с аплодисменти, придружени от подигравателните забележки на лорд Блеъри.

— Има нещо наистина великолепно у мъжете Дъглас — заяви Джанет. Обаче не гледаше към младия господар на Ангъс, а към могъщия му баща, най-високопоставения леърд в страната. Валентина разбра, че братовчедка й все още го обича.

Джанет въздъхна и се изправи.

— Струва ми се, че вече ми е време да се оттегля. Ще очаквам с нетърпение да се видим утре. Може да излезем да пояздим заедно.

Когато разчистиха масите, за да се освободи място за танците, Патрик Хамилтън представи Тина на кралицата. Макар че лицето й бе обикновено и безлично, а фигурата — безформена — роклята й бе изключителна. Тя бе от черно кадифе, осеяно с белите рози на Тюдорите, избродирани с копринени конци. В средата на нежните им листенца се гушеха диаманти, перли и рубини. Когато Тина се поклони пред нея, кралица Маргарет видя, че момичето не носи бижута, и реши, че не й е съперница. Предпочете да не забелязва факта, че лицето и косите й бяха украшения много по-блестящи и красиви от всякакви скъпоценни камъни.

— Лейди Валентина, колко мило от ваша страна, че сте ме почели, обличайки се в зелено и бяло — цветовете на династията Тюдор. Тина не подозираше за това, докато кралицата не й го каза. Маргарет продължи: — Разбира се, твоята скъпа майка е англичанка. Затова имаш такива изискани маниери и толкова приятен глас. Това е Нан Хауард — представи й тя своята придворна дама.

Момичето приличаше на разцъфнала роза от някоя английска градина до бледото лице на кралицата с нездрав жълтеникав цвят. Имаше приятно закръглена фигура, златисторуса коса и сини очи, но погледът, който хвърли на Тина, никак не бе приятелски. Всъщност бе доста враждебен и това я озадачи, докато не я забеляза, че Нан гледа обвиняващо към Патрик Хамилтън.

Откритието развесели Тина. Сви небрежно хубавите си рамене и се извърна, за да бъде представена на лорд Хауард, граф Съри, в момента посланик на Англия в Шотландия. Той беше близък довереник на кралицата и едновременно с това изпълняваше ролята на тайна връзка между Маргарет Тюдор и нейния брат Хенри, новия могъщ крал на Англия. Дъщерите на Хауард бяха наследили русата му коса и прекрасната английска кожа, които му придаваха младежки вид, макар графът да наближаваше петдесетте.

Хауард поднесе пръстите на Валентина към устните си и елегантно се поклони. Бе облечен по последна мода и дрехите му бяха подбрани с изискан вкус. Разликата между него и шотландските благородници бе от земята до небето и си личеше, че той е представител на много по-цивилизована и културна нация. Въпреки това лордът не беше превзето конте. Имаше военно възпитание и бе командвал армията на стария крал Хенри.

— Лейди Валентина, ще ми позволите ли да ви уверя, че вие сте дори по-ослепителна красавица и от майка си? Когато бях млад, прекарах известно време в Карлайл и откровено признавам, че Елизабет разби сърцето ми, когато се омъжи за Роберт Кенеди.

Тина го дари с усмивка и си помисли колко хубаво би било, ако имаше за баща мъж с такива изискани маниери.

— Ще запазите ли един танц за мен, милейди? Възнамерявам да дам урок на тези млади господа.

В другия край на залата Рамзи Дъглас хвалеше братовчед си Арчибалд пред баща му, граф Ангъс, с надеждата да подобри мнението на чичо си за собствения му син.

— Това изисква едновременно и смелост, и дипломатичност — изтъкна Рам.

— Струваше си да контролираш Аргайл, макар и само за няколко минути.

Рам не каза нищо, но си помисли, че е проява на слабост да демонстрираш толкова открито ламтежа си за власт. Ала бащата на младия Арчибалд Дъглас бе толкова властен, че бе трудно да се измъкнеш от сянката му. Макар и вече на възраст, граф Ангъс продължаваше да управлява с желязна ръка целия клан, не само сина си. Рам сухо се усмихна. Поне дузина жени не сваляха очи от тях и той бе сигурен, че ако отхвърли предложенията им, те с радост биха се задоволили с всесилния граф Ангъс, независимо от възрастта му.

Засвири музика и Рам прошепна на ухото на братовчед си.

— Кралицата идва. Предпочитам да избегна авансите й.

— Какво имаш предвид, човече? — попита младият Арчи.

Рам го стрелна с развеселен поглед.

— Изглежда е зажадняла за мъж, и то най-вече за мъжете от клана Дъглас.

Рам видя, че братовчед му се замисли.

— Господи, тогава ще си опитам късмета! — самонадеяно възкликна младежът, а Рам остана потресен, макар да се опита да го прикрие.

Трябва да си много амбициозен или да притежаваш изключителна твърдост на духа, за да яздиш тази сива кобила, помисли си той. Беше достатъчно циничен, така че се запита дали младият Арчибалд не действаше по заповед на баща си; после цинизмът стигна по-далеч и Рам се замисли дали Ангъс нарочно не бе тласнал Джанет в обятията на краля заради собствените си цели.

Патрик Хамилтън поведе Валентина Кенеди в бавна и чувствена павана. Девойката се съсредоточи върху сложните стъпки, като внимаваше да е в синхрон с Патрик, който бе добър танцьор и не за пръв път се изявяваше пред Двора. Наоколо имаше толкова много дами с елегантни рокли и Тина не желаеше да изглежда недодялана сред това изискано обкръжение.

Постепенно придоби повече увереност, отпусна се и започна да се наслаждава на музиката. Всички смениха партньорите си, като мъжете и жените се разделиха. Валентина с ужас видя, че се намира лице в лице с Черния Рам Дъглас. Тъмносивите му очи нахално я огледаха от глава до пети, сякаш я преценяваше по собствените си критерии. Явно установи, че й липсват много неща във всяко едно отношение.

Това бе един съвсем различен Рамзи Дъглас, който нямаше нищо общо с онзи грубиян, облечен в кожени дрехи и ловджийски ботуши. За Бога, дори панталоните му бяха украсени със скъпоценни камъни! Погледът й се насочи към слабините му и тя усети как лицето й пламна. Искаше й се да умре от срам! Внезапно цялата й увереност се стопи. Почувства се млада, непохватна и истинска провинциалистка. Той бе толкова елегантен, надменен и напълно уверен в себе си. Припомни си унизителния момент, когато я бе възседнал върху тревата, и внезапно осъзна, че не може да понесе ръцете му отново да я докоснат. Събра цялата си смелост, повдигна полуголото си рамо, вирна брадичка и с уверена крачка се отдалечи от дансинга.

От тази обида челюстта на Рам щракна като железните зъбци на капан. Всички мъже от рода Дъглас бяха неимоверно горди, ала този надминаваше всички. В гърдите му се надигна убийственото желание да я последва, да обвие ръце около нежния й врат и да го прекърши с един замах. Гневът го заслепи до такава степен, че не забеляза откритите покани на другите жени, напусна залата и си легна сам.

Патрик Хамилтън видя, че Валентина си тръгва и забърза след нея. Настигна я отвън.

— Тина, лошо ли ти е?

— Нуждаех се от малко чист въздух — уклончиво отвърна девойката.

— Пушекът от свещите може да задави дори един силен мъж, но тази нощ от Северно море духа доста студен вятър — той се приближи към нея и я прегърна през раменете.

— Патрик, напуснах танците, защото следващият ми партньор беше Рамзи Дъглас.

Тя видя как ръцете му се свиха в юмруци и той гневно попита:

— Не си е позволил нещо неприлично, нали?

— Не, не. Ние двамата не можем да се понасяме — тя потрепери, а той я привлече към себе си.

— Позволи ми да те стопля — дрезгаво изрече младият мъж. Уханието й замая главата му, а вятърът разроши косите й и един лъскав кичур погали врата му. Това го възбуди мигновено, устните му потърсиха нейните и ги завладява в опияняваща целувка. — Тина, Тина, ела в спалнята ми… Там ще се сгушим един до друг.

Тя се отдръпна от него.

— Патрик, знаеш, че не мога.

Изгарящото желание го накара да не обърне внимание на отказа й и той настоя:

— Много скоро ще, бъдем сгодени… позволи ми да те любя, Тина, моля те! — устните му се впиха жадно в нейните, а ръцете му обхванаха бедрата й и ги притиснаха към втвърдената му мъжественост.

Валентина знаеше, че трябва да се махне, преди напълно да е загубил контрол. Още не бе готова да му се отдаде. Нравите в Двора може и да бяха разпуснати, но не и тя.

— Патрик, пусни ме! И двамата знаем какво ще се случи, ако дойда в стаята ти!

Господи, представяше си я в леглото, усещаше нежното й тяло под своето. Мисълта за това, което щеше да се случи накара ушите му да забучат, а слабините му болезнено запулсираха.

— На сутринта ще мразя и себе си и теб — рече тя и отдръпна ръцете му от бедрата си. — По-добре е да открия Меги Камбъл и да се качим в стаята си.

Патрик изпъшка. Навярно в този момент Донал Кенеди се търкаляше в леглото с Меги Камбъл, но, разбира се, не можеше да го каже на лейди Валентина. Остави я да се върне сама в залата, защото му трябваха няколко минути, преди да успее отново да ходи.

Нан Хауард видя, че Валентина Кенеди се върна в залата без Патрик Хамилтън. Улови за ръката сестра си Кейт и двете излязоха навън, за да го потърсят. Не се наложи да го търсят много надалеч, защото скоро видяха високата му стройна фигура, притаена в сенките. Нан пристъпи към него, а Кейт остана зад гърба й.

— Патрик — изрече Нан с гласа си на малко момиченце, — да не би да ме избягваш?

— Разбира се, че не — прегракнало отвърна той. — Танците просто ме отегчават.

Тя мило се засмя.

— Двете с Кейт също се отегчихме. Защо не си правим компания? Сигурна съм, че ще измислиш нещо забавно, Патрик.

Тя взе ръцете му в своите, а той повдигна едната, после другата към устните си и подканващо прокара език по дланите й. Чу я как бързо си пое дъх и разбра, че я бе възбудил. Добре познаваше чувствеността на Нан Хауард и мигом си представи голото й пухкаво тяло, разтворените розови бедра и изкусителния рус триъгълник между тях.

Изкашля се и се запита как биха могли да се отърват от Кейт.

— Играта, която имам наум, се играе най-добре от двама — рече той.

— Патрик, всяка игра, която се играе от двама, може да стане още по-забавна с трима, освен ако, разбира се, не си прекалено целомъдрен.

Очите на Хамилтън се разшириха от изненада. Господи, знаеше, че дъщерите на Хауард са ненаситни любовници, но не очакваше и двете да имат желание да се забавляват с него. В състоянието, в което го бе оставила Тина Кенеди, бе повече от готов.

— Имам в стаята си няколко шишета с истински нектар на боговете, който плаче да бъде опитан — покани ги той и им смигна многозначително.

Стаите в Единбург Касъл бяха доста мрачни и неприветливи, но тази нощ в леглото на Патрик Хамилтън веселото трио се чувстваше изключително уютно. Всички се изтърколиха в постелята, а момичетата игриво започнаха да разсъбличат доброволната си жертва. Желанието на Патрик бе толкова силно, че той веднага облада Нан без никаква любовна игра. Кейт видя необузданата му страст, притисна голото си тяло към него и извика:

— Не бъди толкова алчна, Нан! Остави малко и за мен.

Докато Патрик лежеше проснат в леглото, опитвайки се да си поеме дъх, двете ненаситни момичета го наливаха с алкохол. Той огледа преценяващо Кейт изпод натежалите си клепачи. Косата й бе по-тъмноруса от тази на сестра й, а коремът й не бе толкова закръглен. Реши, че от месеци не бе виждал такова апетитно парче.

Кейт натопи пръст в чашата със златиста течност и го прокара по главичката на члена му. Когато той отново започна да се възбужда, тя пъхна глава между бедрата му, облиза го и доволно се изкиска:

— Сега знам защо го смятат за опияняващо.

Младият мъж простена. Господи, дали не сънуваше, или бе умрял и се бе възнесъл на небето?

— Моите ангели — въздъхна тихо и затвори очи. Двете сестри си размениха многозначителни погледи над голото тяло на наследника на Аран.

В мига, в който Тина влезе в балната зала, бе незабавно окупирана от лорд Хауард. Тя въздъхна с облекчение, предполагайки, че в неговите ръце е в безопасност, и му позволи да я отведе на дансинга. Отначало помисли, че си въобразява, но ръцете му ставаха все по-игриви. Той я притискаше към себе си, а дланта му галеше гърба й.

— Ето там е лейди Хауард. Трябва да танцувате следващия танц със съпругата си — остро заяви Тина, понеже нямаше никакво желание да прави сцена.

Той се засмя.

— Моята съпруга е посветила цялото си внимание на младите мъже, надявайки се да намери съпруг за някоя от шестте ни дъщери. Обаче младите мъже не притежават уменията и опита на по-възрастните — прошепна доверително той. — Ние сме много по-добри любовници.

Хауард копнееше да отведе в леглото си тази млада червенокоса красавица. Реши да последва примера на краля и да направи своя любовница една от жените Кенеди.

Тина се препъна и обърка стъпките на танца.

— Милорд Хауард, обещах да се грижа за Меги Камбъл. Наистина вече трябва да вървя.

Той я погледна с разбиране и снизходително се усмихна.

— Какъв глупак съм. Ти се опъваш, защото все още си една малка девственица, нали?

Тина бе толкова потресена, че избъбри без да се усети:

— Да, такава съм! — той я целуна леко по устните и прошепна: — Този път ще те пусна. Но когато откъснат малката ти черешка, ела при чичо си Хауард, за да те научи на изтънченото изкуство на любовта.

Този път Тина направо избяга от залата. Изглежда на тази земя нямаше мъж, който да не мисли само с оная си работа! Очевидно и англичаните бяха не по-малко развратни от шотландците.

Валентина реши, че ще е в безопасност, когато е сред повече хора и затова на следващата сутрин се присъедини към една група, която се готвеше да излезе да поязди. Около Касъл Рок нямаше голямо пространство, за да се препуска в галоп, но свежият въздух беше за предпочитане пред мрачните и душни стаи на древната крепост.

Кралят се присъедини към Тина и Джанет Кенеди в дългата конюшня и настоя лично да оседлае конете им. Прокара възхитено ръка по лъскавия гръб на арабската кобила на Тина.

— Тя е рядка красавица! — очаровано възкликна той. Джеймс Стюарт разбираше от чистокръвни коне и красиви жени.

— Благодаря ви, сир — засия Тина.

Той я повдигна и я нагласи върху седлото със собствените си ръце. Тина се почувства безкрайно поласкана, че самият крал я бе удостоил с вниманието си. След това изведе кобилата на Джанет, а Тина огледа модерния костюм за езда на братовчедка си и завистливо въздъхна:

— Моето облекло е печално далеч от модния стил.

Джанет вдигна края на кремавата пола за езда на Тина, дръпна плата и той се разпори по шева, разкривайки жартиерите и дантелените черни чорапи на девойката.

— Voila[1]! Сега си напълно в крак с модата!

Тина се засмя, усетила, че двете са близки като истински сестри. Вдигна глава, когато видя една висока фигура да приближава.

— Ето те и теб, Патрик. Боях се, че може да прекараш цялата сутрин в леглото. Негово величество лично оседла кобилата ми.

Патрик се изчерви и измърмори някакво извинение. Тина подкара кобилата си на двора, огрян от бледите слънчеви лъчи, за да освободи място за мъжете, които искаха да оседлаят конете си. Не бе изминала и тридесетина метра, когато се натъкна на Рамзи Дъглас.

Той зяпна втрещено, когато видя кобилата, завладяла сърцето му, да бъде яздена от тази разглезена кучка Кенеди. Пред очите му сякаш падна червена пелена и гневът го заслепи. Знаеше отлично как се бе сдобила с неговата собственост. Проклетият циганин я бе откраднал веднага след състезанието с ножове и я бе подарил на тази самомнителна красавица. Дръпна с твърда ръка юздата и грубо заповяда:

— Слизай веднага!

Опашката на животното се вдигна нагоре и то нервно затанцува. Тина се взря в унищожителните тъмносиви очи и вдигна камшика си.

Усетил намерението й, Рам стисна ядно устни и издърпа камшика от ръката й, но закъсня и той изсвистя и го перна по бузата, разтваряйки старата рана.

— Махни си мръсните ръце от моята Индиго! — студено нареди тя.

— Твоята Индиго? — невярващо попита той, докато очите му изпиваха безсрамно изложените й на показ стройни крака и жартиери. — Този кон е мой, откраднат от твоя любовник циганина! — захвърли камшика й и се протегна, за да я смъкне от седлото.

Камшикът удари Арчибалд Кенеди, граф Касилис, през гърдите и той се изпречи пред Дъглас.

— Ти, долен негоднико! — развилня се графът. — Знаех си, че ти си откраднал конете ми, кучи сине! От самото начало те заподозрях, а сега съм напълно убеден. Ето го доказателството, от което кралят се нуждае.

В този миг от конюшните излязоха Джеймс Стюарт, Джанет Кенеди и Патрик Хамилтън и чуха разправията. Валентина стоеше между двама мъже, които бяха готови да се убият един друг. Когато Рам Дъглас я избута настрани, Патрик Хамилтън се хвърли напред с извадена сабя. Дъглас се извъртя и светкавично измъкна меча от ножницата си. В този миг видя краля.

Граф Касилис дръпна юздата на уплашената кобила, която нервно въртеше очи и потропваше с копита.

— Ваше величество, ето това е кобилата, която възнамерявах да ви поднеса като подарък, преди този крадлив Дъглас да я задигне под носа ми!

Джеймс Стюарт бе възмутен от шумната и просташка разправия, избухнала между неговите благородници. Измери с унищожителен поглед Дъглас и Хамилтън, които побързаха да приберат оръжията си. Не възнамеряваше да ги скастри както подобава пред дамите — всъщност беше толкова вбесен, че в този момент беше по-добре изобщо да не се впуска в разговор с тях. Ала по-късно щеше да се разправи с тези грубияни. Хвана юздата на красивото животно, погали го нежно и му заговори с ласкав и успокоителен глас. След това пристъпи напред и подаде поводите на Тина.

— Лейди Валентина, моля ви, приемете този подарък от мен. Никой друг не е по-достоен от вас, прекрасно дете, да язди това красиво създание — извърна се към Джанет. — Дами, вървете да се забавлявате. Аз имам да свърша една спешна работа.

Дамите побързаха да се отдалечат, а кралят се завъртя на пети и с бърза крачка се запъти обратно към замъка. Тримата мъже останаха на двора. В гърдите им кипеше едва сдържан гняв, ала не можеха да сторят нищо.

След един час Дъглас и Хамилтън получиха заповед да съберат хората си и да се отправят към границата, където трябваше да присъстват на сесията на Пограничния съд. И двамата разбраха, че са си навлекли гнева на краля и трябваше да се опитат да го омилостивят с добрата си работа в съда. Макар да не бяха наказани за участието си в грабежите, знаеха, че все още не им се е разминало. Заплахата щеше да виси като меч над главите им, докато след седмица или две се върнат от сесията на Пограничния съд.

През същата нощ Роб Кенеди седеше в леглото и се наслаждаваше на гледката. Ейда бе свалила скромната си рокля на камериерка, разкривайки предизвикателното си долно бельо, състоящо се от пурпурночервени долна риза и корсет. Очите на Роб светнаха от удоволствие.

— Ела тук, момиче — дрезгаво прошепна той. Ейда приближи до леглото и го остави да развърже дантелените панделки на ризата. Пищните й заоблени гърди се изсипаха в големите му шепи. Той простена сладострастно, когато тя се наведе и тъмнокестенявата й коса се разстла върху голите му гърди. Жената впи устни в неговите.

Ейда не се терзаеше от угризения на съвестта, че прелюбодейства с господаря си. Ако подозираше, Елизабет щеше да бъде съсипана, но Ейда знаеше, че любовният акт е едно неприятно задължение за господарката й, което тя напоследък всячески избягваше.

Роб не можеше да се начуди колко различни бяха жените. Ейда бе връстница на съпругата му, никога не е била глезена, а животът й на прислужница не бе от най-леките. Въпреки това в семплата си сива рокля, тя бе много по-желана и изкусителна, отколкото и най-скъпата куртизанка. На неговата възраст любовните желания го спохождаха рядко — не по-често от един път месечно — но Ейда винаги успяваше да го накара да се почувства млад и силен като бик.

Той не успя да я освободи достатъчно бързо от предизвикателното й червено бельо, така че тя игриво отстрани непохватните му ръце — предпочиташе да се съблече сама, отколкото да го остави в нетърпението си да разкъса фината материя. Сваляше дрехите си бавно, разголвайки първо едното рамо, после бедрото и накрая извивката на гърба. Когато остана напълно гола, той вече едва се сдържаше да не я прониже докрай. Дишаше учестено и пъшкаше, а лицето му придоби обезпокоителен морав оттенък.

— Роб, добре ли си, любов моя? — тихо опита Ейда. Той изръмжа доволно, а потта потече на тънки струйки по косматите му гърди.

Пръстите й погалиха челото му.

— Нека аз да бъда отгоре… струва ми се, че прекалено много се вълнуваш.

Той проникна в нея, тласна силно няколко пъти, реши, че е права и се изтърколи по гръб. Ейда се вкопчи в едрото му тяло и остана неподвижна за миг, за да му даде възможност да си поеме дъх. После го възседна и започна да се движи леко в неговия ритъм. Стигна бързо до оргазъм и му позволи да види и чуе каква огромна наслада й бе доставил. Беше достатъчно умна, за да знае колко много един мъж се гордее с умението си да задоволи докрай жената. Миг след като конвулсиите й започнаха да стихват Роб Кенеди изля семето си в нея.

Тя остана да лежи, сгушена в прегръдките му. И двамата бяха благодарни за това, което бяха споделили.

— Скъпа — пресипнало заговори той, — бих искал да останем тук цял месец, но няма да е възможно.

— Нима това е последната ни нощ?

— Да. Изпълних задачата си да осведомя Джеймс за нападението на англичаните и повече няма смисъл да оставам — замълча, после й призна: — Касилис ми заповяда да се върна у дома. Кралят бил бесен заради враждите между клановете, а вождът на нашия клан смята, че Тина подтиква мъжете към насилие.

— Мисля, че наистина е по-добре да си вървим. Кралят има слабост към червенокосите жени, а освен това приятелството й с Джанет не се отразява добре на репутацията й.

— Мили Боже, майка й ще полудее, ако научи — безпомощно простена Роб.

— Е, тя няма да узнае, така че престани да се тревожиш. Тина притежава достатъчно здрав разум, за да не споменава името на Джанет Кенеди пред майка си.

Роб отпъди Елизабет от мислите си и отново протегна ръце към заоблените гърди на Ейда.

В кралското легло Джеймс Стюарт отново и отново шепнеше името на Джанет Кенеди. Обичаше всички жени, а тази направо боготвореше.

— Джанет, Джанет — стенеше кралят, заровил пръсти във великолепната гъста маса тъмночервени коси, разпилени по копринената възглавница. Макар да бе навършил четиридесет години, Негово величество все още притежаваше тяло на атлет. Яздеше всеки ден, толкова често, колкото можеше — и коне и жени. Предпочиташе червенокосите и за него това се бе превърнало в нещо като мания. Впи поглед в огнения триъгълник между краката й и почти с благоговение сведе устни над къдравите косъмчета.

— Джеймс — прошепна любовницата му, — мисля, че съм бременна.

Той вдигна глава и очите му радостно светнаха.

— Джан, но това е чудесно! — кралят обичаше всичките си деца. — Той ще бъде един малък червенокос палавник като двама ни — целуна нежно леко закръгления й корем.

— Твоята коса е тъмнокестенява, с много по-красив оттенък от моята — възрази тя.

— Не и за мен, скъпа — промърмори той, а горещият му дъх опари влажните й слабини, опиянен от женския й аромат.

Тя също се радваше на перспективата да има дете. Той щеше да я издържа в разкош до края на живота й, както бе постъпил с всички жени, дарили го с деца. Кралският съвет не възразяваше срещу любовниците и незаконните му деца — всеки нов кралски потомък бе доказателство, че той не бе наследил бащината си извратена любов към мъжете. Содомията не беше нещо, което можеше с лекота да бъде преглътнато от грубите и мъжествени шотландци.

По-късно, когато двамата лежаха отпуснати върху килима пред камината, където се озоваха след последното си буйно съвкупяване, той разсеяно погали косите й.

— Какво те тревожи? — попита Джанет и прокара пръст по загрубялата ивица кожа, следа от веригата за покаяние, която носеше.

— Англичаните — отвърна той. — Не, ако трябва да съм искрен, повече ме безпокоят моите шотландци… Враждите между клановете… само ако сме единни и сплотени, можем да устоим на Англия. Клановете отново са се отдали на любимото си занимание — нападения и плячкосване на добитък.

— Имаш предвид хората на Камбъл и Хамилтън?

Той кимна и игриво захапа крайчеца на ухото й.

— И твоите проклети Кенеди са също като тях, ако не и по-лоши.

— Ха! А какво ще кажеш за Дъглас?

Кралят поклати глава.

— Младият Рам би участвал в набезите само заради удоволствието да дразни проклетите Хамилтън. Не стига, че съществува вражда между Дъглас и Хамилтън, ами сега се кани да избухне и война между Камбъл, Кенеди и Дъглас. Казах на Камбъл в най-скоро време да омъжи дъщеря си за Донал Кенеди и му заповядах двамата да подпишат договор за приятелство. Съгласих се венчавката да се извърши в Стърлинг.

— А защо да не се сключи брак между дъщерята на Роб и Дъглас? — попита Джанет.

— Това няма да е първият брак между клана Кенеди и клана Дъглас — припомни кралят.

— Първият не биваше да свършва така. Беше хубав съюз.

— Наистина бе идеален — съгласи се Джеймс. — Прапрадядовците и на двамата бяха женени за дъщери на крал Робърт III. По дяволите, наистина бих се радвал, ако Кенеди и Дъглас се съюзят. Също така бих искал подобна връзка и за Хамилтън и Дъглас, но двата рода имат само синове.

— Открих разрешението! Роб Кенеди има две дъщери. Омъжи едната за Хамилтън, а другата за Дъглас. Така всички ще се сродят. Заповядай им да сключат браковете и да подпишат договори за приятелство.

Кралят се усмихна.

— Ах, Джан, звучи толкова просто от твоите уста. Заповядай това, заповядай онова. Черния Рам Дъглас никак няма да остане доволен, ако му заповядам да се ожени.

— Той минава тридесет и му е време да има наследник! — изтъкна кралската любовница.

— Отдавна му е време — засмя се Джеймс. — Той е един от най-добрите ми воини, Джан. Разчитам неговите кораби да унищожат английските, ако онези негодници продължат да ни нападат. Не искам да го настроя срещу себе си, като му наредя да се ожени.

Тя се изви съблазнително към него и му поднесе устните си.

— Сир, струва ми се, че не сте достатъчно хитър — членът му щръкна и се изправи като животно, събудено от кратка дрямка. — Извикай графовете си и им кажи да сложат край на враждите или в противен случай ще бъдеш принуден да обесиш за назидание неколцина от тях. Касилис няма да закъснее да даде заповедите си на Роб Кенеди. Признавам, че ще ви се наложи да ударите с юмрук, за да накарате Ангъс да разбере, че не се шегувате. Освен това не смятам, че дори Рамзи Дъглас би се опълчил срещу главата на клана.

Тя е права, реши Джеймс. Арчибалд Дъглас не само бе арогантен, той бе направо непоносим. Как бе възможно да остави такава жена да му се изплъзне, за кой ли път се запита кралят, докато се отпускаше върху гладкото и чувствено тяло на Джанет.

[1] Voila — Ето (фр.). — Б.пр. ↑

Глава 13

Джеймс Стюарт призова трима от графовете — Касилис, Аран и Ангъс — на частна аудиенция. Кралят реши, че е най-добре да се държи студено и твърдо с непокорните си благородници.

Макар че клановете Хамилтън и Дъглас бяха заклети врагове, Аран и Ангъс не позволяваха това да се отрази на любезното им отношение един към друг. Като глави на своите кланове, те стояха над дребнавите вражди, оставяйки шумните свади и побои за по-нискостоящите.

Кралят огледа поотделно всеки един от тях и накрая изрече с нотка на презрение в гласа:

— Нима вече сте остарели прекалено много, че не можете да управлявате собствените си кланове?

Всички мигом възприеха отбранително поведение, каквото бе и намерението на Джеймс Стюарт. Той продължи с унищожителната си критика, че са пропилени възможностите да сложат край на взаимните нападения и грабежи.

— Искам от вас, не, заповядвам ви, незабавно да сложите край на набезите! Те са едно зло, а вие изглежда сте слепи и не го разбирате. Предупреждавам ви за последен път: повече няма да търпя палежите, междуособните войни и грабежите!

Джеймс Хамилтън, граф Аран, се опита да изтъкне, че докато има поне двама останали живи шотландци в кралството, винаги ще има вражди, но кралят го изпревари, удряйки с юмрук по дъбовата маса.

— Тишина! Трябва ли да ви обяснявам отново какво искам от вас? — гласът му се извиси застрашително, което бе нещо необичайно за този обикновено уравновесен и спокоен монарх. — Трябва да подпишете договори за приятелство и съюз. И ако ги нарушите, ви очаква бесилката!

Касилис преглътна с усилие, защото дяволски добре знаеше, че неговите Кенеди редовно участват в набези и плячкосване на добитък. Аран също усети как вратът го засърбя — не само неговите Хамилтън отмъкваха говеда, но кралят знаеше за побоя с Дъглас при Канънгейт. Отгоре на всичко, като адмирал, трябваше да понесе и заслужената критика, задето бе допуснал англичаните да нападнат шотландски кораб.

Само Арчибалд Дъглас, граф Ангъс, остана невъзмутим и не се изплаши. Разбра, че зад всички тези гневни излияния се криеше някаква цел, но кралят все още не я бе разкрил. Ангъс притвори очи и зачака, без да отрони нито дума.

Джеймс се обърна към Арчибалд Кенеди.

— Касилис, ти трябва веднъж завинаги да сложиш край на враждебността и омразата между клановете. Кръвните връзки са тези, които най-силно могат да сплотят непокорните кланове и да ги помирят. Вече говорих с Аргайл. Искам да се погрижиш Донал Кенеди незабавно да се ожени за дъщерята на Камбъл. Ти, Касилис, имаш две племенници. Искам едната да се омъжи за Аран, а другата за Дъглас.

Граф Аран знаеше, че синът му Патрик с радост би се оженил за лейди Валентина Кенеди, и кимна с глава в знак на съгласие. Ангъс обаче бе наясно, че Буйната глава Рам Дъглас ще приветства един брак също толкова възторжено, колкото осъденият на смърт ще се зарадва при вида на бесилото. Отвори уста, за да възрази, но Джеймс го изпревари.

— Ангъс, много добре знаеш, че брачните връзки укрепват добрите отношения между клановете. Откакто синът ти се ожени за момичето на Ботуел, между вашите два клана цари мир и няма и помен от предишната враждебност.

Арчибалд Дъглас сви презрително устни.

Снаха му не се радваше на добро здраве и все още не бе родила наследник. Тъкмо се канеше да заяви на краля да забрави за сватбените си планове, когато размисли. Кланът имаше нужда от наследник, който да продължи могъщия род.

— Наистина не правим добре, като не продължаваме най-добрата шотландска кръв, когато и една капка от нея би могла да облагороди толкова много — изрече той и изгледа презрително останалите.

Кралят се изправи и всички разбраха, че аудиенцията е свършила.

— Погрижете се за това, което ви казах — завърши кралят.

Касилис и Аран се запътиха към вратата.

— Ангъс, искам да ти кажа още нещо — обърна се Джеймс към Арчибалд Дъглас.

Лордът се спря, питайки се какво ли друго е намислил Джеймс.

— Предполагам, че корабите ти са снабдени с оръдия? — попита кралят.

Дъглас кимна предпазливо.

— Ако се наложи, искам да ги предоставиш на Рамзи — продължи Джеймс. — Знам, че той няма нищо против пиратството.

— Сир, но Аран е проклетият ви адмирал — изтъкна Дъглас.

Джеймс завъртя очи.

— Знам, човече. Чудно ли е тогава, че се нуждая от помощта на Дъглас? — едва доловимо въздъхна Джеймс. Най-после бе спечелил битката с хитрия и могъщ леърд.

Когато отиваха в дивите гранични райони, Рамзи Дъглас и хората му обикновено бяха облечени в износени кожени дрехи и въоръжени до зъби. Други години той бе присъствал на заседанията на Пограничния съд, облечен именно по този начин, отнасяйки се с презрение към склонността на англичаните да се контят. Обаче този път се вслуша в инстинктите си и пристигна издокаран в пищната официална униформа.

Рам Дъглас се появи за срещата в Берик он Туид в черно, с лека ризница, инкрустирана със злато. Върху шлема му се развяваха дълги черни пера. Лъснатите нагръдници на броните на хората му блестяха на слънцето. Кавалкадата се предшестваше от четирима тръбачи с роговете си, следвани от двама знаменосци, които носеха знамето с избродирания върху златен фон червен лъв на Шотландия. След тях пристъпваше гайдар, облечен в традиционна носия с цветовете на клана, а точно зад него едър воин развяваше знамето на Дъглас — Кървящото сърце на Дъглас.

Рамзи скочи от огромния си черен жребец и отметна назад пелерината си, подплатена с пурпурно кадифе. Вдигна гордо чернокосата си глава и вътрешно се усмихна — опитай се да ме затъмниш, Дейкър!

Лорд Дейкър, главният пограничен съдия от английска страна, бе получил нови заповеди от разглезения крал Хенри VIII. Трябваше да напада и ограбва Шотландия колкото може по-навътре. Хенри страдаше от болезнената амбиция да покори гордата страна и бе готов да използва всякакви средства, за да постигне целта си — завладяване на територии, убийства, подкупи и дори да заговорничи със сестра си Маргарет, шотландската кралица.

Джеймс Стюарт отлично знаеше, че малките свински очички на Хенри VIII са вперени в кралството му, но нямаше представа докъде бе готов да стигне английският монарх, за да получи това, което желае.

Повечето от малките погранични кланове не представляваха заплаха за Дейкър, дори и тези, които участваха в съда, като Фъргюсън, Елиът и Линдзи. Лордът се отнасяше с презрение към тях и смяташе, че не притежават голяма сила и влияние. Опасност представляваха много по-големите и силни кланове като Хамилтън, главата, на който се ползваше с доверието на Джеймс Стюарт и бе издигнат в адмирал. И, разбира се, особено се боеше от Дъглас. Хенри VIII бе осведомен за ненаситната алчност и за могъществото на клана Дъглас. Те бяха навярно най-силната и влиятелна фамилия в Шотландия — във всеки случай притежаваха най-добре въоръжената армия — освен това бяха и най-богати.

Дейкър пристигна на срещата със своите отличителни знаци и знамена, но за пръв път англичаните бяха победени в собствената им игра. Лорд Дейкър имаше дълъг нос и всеки път, когато се обръщаше към шотландците, той поглеждаше надолу, сякаш бе подушил нещо гранясало.

Лорд Рамзи Дъглас бе лордът от пограничните райони, който бе с най-висок ранг в Шотландия и заедно с Дейкър председателстваше съда. Освен това в съда участваха съдии от двете страни на границата; както и съдебни заседатели, избрани от английските и шотландски семейства от пограничните райони.

Рам прегледа списъка с дела, които трябваше да се изслушат. Той включваше кражби, набези, плячкосване на добитък и продоволствени стоки. Имаше и няколко обвинения в бракониерство, два-три случая на изнасилване, но Рам Дъглас никъде не видя случая, който особено го интересуваше: Кар срещу Херон. Незабавно посочи този пропуск на Дейкър.

— Глупости! Херон не е убил никакъв шотландец! — твърдо заяви англичанинът.

— Може би не е — сдържано отвърна Дъглас, — но е обвинен в убийството на Кар и ние сме длъжни да го призовем пред този съд.

— Как се осмеляваш да оспорваш моята дума? — високомерно го изгледа Дейкър.

— По-скоро те предизвиквам, ако имаш достатъчно смелост да ме последваш навън.

— Не се съмнявам, че ти се иска да превърнеш този съд в разбойническа схватка. Ненапразно избухливият нрав и липсата на самоконтрол са ти спечелили прозвището Буйната глава!

Убийственият поглед на Дъглас го накара да се смръзне.

— Не, името ми е дадено заради нашия девиз: „Винаги начело!“ Аз съм водач и винаги съм пръв в бой или схватка. Пръв поправям злото и пръв наказвам несправедливостта. Давам ти двадесет и четири часа да призовеш Херон.

Дейкър реши, че не е благоразумно да се излага на излишни рискове, и кимна в знак на съгласие.

На следващия ден нямаше и помен от Херон и Рам отново предизвика Дейкър, който безпомощно разпери ръце.

— Никъде не можем да го открием — заяви англичанинът.

Рамзи го изгледа недоверчиво. Имаше много лесен начин да накараш един невидим мъж да се появи, като просто заплашиш децата му. Рам разбра, че разиграваха пред него фарс. Първоначалният му подтик бе да залови лично Херон и да го обеси на едно от дърветата, но кралят настояваше въпроса да се реши по законен начин.

Късно следобед Рамзи бе осведомен, че голяма тълпа се събира на другия бряг на река Туид. Това бяха хора, които имаха оплаквания, ала не смееха да стъпят на английска земя. Той мина по моста, за да разговаря с тях, като предвидливо взе със себе си и другите шотландски съдии като свидетели. Ужасяващите истории, които чу за дръзките грабежи, го вбесиха, а от разказите за закланите и зверски убити хора му призля.

— Английските негодници запалиха селото ни — каза един от хората. — Жените и децата се скриха в конюшните, но те подпалиха и тях!

Рам ги разпита подробно, за да разбере дали могат да познаят някои от нападателите. Разбойниците не носели опознавателни знамена или значки, но хората се заклеха, че униформени войници са колели животните им и са откраднали фуража. Дъглас обеща да помогне на пострадалите погранични семейства, имената на клановете му бяха познати — Брус, Скот, Хей, Армстронг; бяха все негови хора.

Дъглас още веднъж предизвика Дейкър, решително и твърдо. Знаеше, че ако не овладее гнева си и избухне, ще се лее кръв. Отново получи единствено презрителни и високомерни извинения.

— Пазачите не могат да контролират всички войници от патрула.

Дъглас бе толкова изумен, че за миг загуби дар слово.

— Аз без усилие контролирам хората си. Жалък е този мъж, комуто не достигат качества на водач — понечи да даде знак на хората си да извадят оръжията, когато видя погледа на Патрик Хамилтън. Хамилтън с удоволствие щеше да осведоми краля, че Рам Буйната глава не е могъл да обуздае избухливия си характер.

Докато лежеше в леглото през нощта, Рам си припомни думите на Дейкър. Истина бе, че понякога е трудно да се контролират коравите и сурови мъже от пограничните патрули, но със сигурност това отличаваше водача от останалите. Той трябваше да бъде по-силен от подчинените си. Замисли се кой измежду хората му трудно се контролира и стигна до своето име. Намръщи се и си каза, че дори той се подчинява на Ангъс и краля. В този момент не подозираше, че лоялността му много скоро ще бъде подложена на изпитание.

Заседанието на Пограничния съд завърши след седмица. Макар че не всички спорни въпроси бяха уредени, срещата не бе напразна. Дъглас изготви доклад за Джеймс Стюарт, в който препоръчваше незабавно да се изпрати протест на английския монарх с искане за компенсации за грабежите и палежите, както и безусловно прекратяване на враждебните действия от страна на англичаните. Ако ли не, оставаше само една възможност — кралят на Шотландия да се направи на сляп и глух, докато Дъглас раздава справедливост и въвежда ред със собствените си методи.

Когато напуснаха Единбург, Камбъл и Кенеди яздиха заедно до Глазгоу. След като Аргайл продадеше добитъка си, щяха да се отправят към Стърлинг, за да чакат младоженеца и клана му.

Аргайл неохотно каза на Донал, своя бъдещ зет, че след като вече е откарал ценните дългороги говеда от Глазгоу в Дун, може да ги задържи и да ги отведе в Касъл Кенеди в Уигтън.

Донал искаше да го увери отново, че не той е откраднал говедата му, но реши, че е по-благоразумно да премълчи и от цялото си сърце благодари на Аргайл. Нямаше смисъл да дърпа дявола за опашката и да предизвиква сприхавия си бъдещ тъст.

Меган яздеше заедно с Валентина и Ейда. Тя бе изпълнена с облекчение, че сватбата не бе отменена. Предпочиташе венчавката да не се извършва в Стърлинг, ала познаваше добре баща си и знаеше, че е по-добре да не му възразява. Младата жена призна на Тина, че семето на Донал вече расте в нея и че живее в постоянен страх баща й да не разбере, че е бременна.

Тина бе трогната от положението й и когато мъжете се увлякоха в твърде изтощителна езда, не се поколеба да говори с баща си и Аргайл, за да ги помоли да намалят темпото. Развеселиха я пламенните погледи, които от време на време й хвърляше старият граф.

Когато пристигнаха в Дун и Роб каза на Елизабет, че кралят великодушно е предложил венчавката да се състои в Стърлинг, тя остана изключително доволна. Ала когато Роб спомена, че датата на сватбата е след по-малко от две седмици, съпругата му мигновено възрази:

— Но това е невъзможно! Половин Шотландия ще бъде там. Тина и Бет ще бъдат шаферки и се нуждаят от нови рокли — всъщност, Бет се нуждае от изцяло нов гардероб. Нужни са поне два месеца, а не някакви си две седмици.

Роб притвори очи, опитвайки се да събере търпение, и промърмори на Ейда.

— Накарай я да се вслуша в разума. Не можем да караме Аргайл да чака, а още по-малко крал Джеймс.

Елизабет стрелна подозрително Ейда с очи.

— Ще плъзнат слухове, ако толкова набързо вдигнем сватбата.

Тина погледна майка си и тихо рече:

— Ще има още по-големи слухове, ако наистина не избързаме с венчавката.

Майка й зяпна втрещено, когато проумя смисъла на думите й, а после се нахвърли върху Тина.

— Ти си твърде безсрамно момиче, щом знаеш такива неща! Немислимо е за една неомъжена девица да обсъжда толкова вещо срамни обстоятелства пред майка си, без дори да се изчерви! Ейда, с твоите модерни възгледи си направила това момиче дръзко и нахално!

— Може би, но тя няма да допусне да забременее преди сватбата си — сухо отвърна прислужницата.

Елизабет сви неодобрително устни, но си даде сметка, че сега не е време за излишни проповеди. Само след седмица и половина трябваше да тръгнат за Стърлинг.

Още същия ден бяха разпратени поканите, като се постараха да не пропуснат никого. Елизабет трябваше да се довери на Роб при съставянето на списъка с гостите. Начело бяха семейство Гордън, които бяха непоносими, и граф Хънтли, който наричаше себе си Любовника на Севера. Имаше още осем графове — Еръл, Монтроуз и клановете им и тъй нататък.

Техният собствен клан се бе разпрострял толкова много, че бяха изпратени двадесет покани. Когато Елизабет адресираше поканите до рода Дъглас, тя изпита силно раздразнение, че тези порочни дяволи се бяха пръснали от Танталон и Дънбар, през Глазгоу, Мърн, та чак до Килспенди и Лонгниди.

Поканите бяха изпратени до тези кланове, които бяха в немилост или пред краля, или пред Аргайл, като Макдоналд, Маклейн и Камерон.

Всички жени в Дун бяха изкусни шивачки, а Ейда измисляше моделите, кроеше и надзираваше шиенето на новия гардероб на Бет, роклята на Елизабет, както и шаферските рокли за сестрите. По време на ездата до Глазгоу с Меган Камбъл, Ейда и Тина бяха узнали, че срамежливото момиче предпочита синия цвят. Така че дори Тина, която смяташе, че няма нищо по-безвкусно и скучно от блондинки, облечени в небесносиньо, сви красивите си рамене и се съгласи да облече подобна рокля. Знаеше, че медночервената й коса ще изглежда очарователно на фона на синята дреха, независимо от нюанса.

Макар че Валентина мразеше да шие, сега не изпускаше иглата, защото Ейда нямаше никакво време. Щеше да вземе със себе си рокли, които не бяха нови, но досега не се бе показвала с тях в двора. Освен това изряза деколтетата на тези, които щеше да носи по време на пребиваването си в Стърлинг. Щеше да има нужда от доста дрехи за няколко дни, както и от най-ослепителните костюми за езда.

Докато преглеждаше гардероба си, избирайки и отхвърляйки различни рокли, попадна на едно необикновено творение, което никога досега не бе обличала. Харесаха й цветовете на прозрачната материя, смесица от оранжево, кехлибарено и светлокафяво. Фустите бяха черни и прозираха през тънкия плат, придавайки екзотичен вид на роклята. Тина се поддаде на импулса си и я опакова с другите рокли.

В кухнята господин Бюрк бе зает с ръсене на стафидите и захаросаните плодове с коняк. Той щеше да придружи семейството до Стърлинг, за да украси сватбената торта и да се включи в приготвянето на изтънчени десерти за сватбеното пиршество.

Роб Кенеди предприе специално пътуване до Еър, за да се снабди с редките подправки и ядки, пристигнали с един от корабите, за които готвачът бе настоял. Роб успя да купи цяла торба с бадеми и специална бадемова паста или марципан, както го наричаха онези френски глезльовци, канела и индийско орехче за яйчения крем, но за нищо на света не можеше да си припомни останалите подправки, които французинът бе изредил. Откри Тина, седнала до работната маса на господин Бюрк — едно от любимите й места — особено когато кухнята ухаеше на божествени аромати, които биха изкушили и самия дявол.

Роб вадеше един по един продуктите и ги назоваваше.

— Бадеми.

— Марципан, oui, oui[1] — кимна господин Бюрк.

— Канела.

— Merci. Oui, oui.

— Индийско орехче.

— Oui, oui, tres bien![2]

— Другото не можах да открия — какво беше то?

— Merde![3]

— Точно така — на кораба нямаше merde — невъзмутимо излъга Роб.

Тина побърза да закрие устата си с ръка, за да не се изсмее в лицето на баща си. Наистина щеше да бъде истинска сензация да се украси сватбена торта с лайна!

— Non, non — как наричате джинджифила?

— Джинджифил! — отвърна Роб, припомняйки си какво още трябваше да купи.

— Oui, oui! — извика господин Бюрк.

— Уи, уи? Истинските мъже казват пикае ми се![4]

Валентина и господин Бюрк се спогледаха и избухнаха в гръмогласен смях. Роб Кенеди побърза да се измъкне, чувствайки се не на място в това префърцунено обкръжение.

— Надуто конте! — промърмори той.

Валентина предпочете да язди заедно с братята си повече от шестдесетте километра до Стърлинг. Изпита искрено съжаление към Ейда, която бе принудена да пътува заедно с майка й и Бет в огромната и ужасно неудобна карета. На всички слуги на Роб Кенеди е наредено да яздят бавно с лорда си и неговата съпруга, в резултат на което им се наложи да търпят гневните му изблици и пиперливи ругатни.

Тина категорично отказа да се друса цели два дни в задушната карета и убеди баща си, че ще бъде в пълна безопасност с братята си и придружителите им, които яздеха зад тях. Дънкан и Дейви безмилостно подиграваха Донал за оковите и робството на брака, но той възприемаше шегите им с философско спокойствие. Беше сигурен, че женитбата с неговото сладко момиче е най-хубавото нещо, което може да му се случи.

Тина бе склонна да се съгласи с по-младите си братя по въпросите на брака, но не се шегуваше, защото подозираше, че много скоро ще дойде и нейният ред. По пътя минаха покрай много изоставени кули — идеални места за укриване на участниците в набезите. Според закона леърдите се задължаваха да ги строят на всеки два-три километра за защита. Разкрилите се гледки накараха Тина да затаи дъх. Минаха покрай един поток, който вече стотици години ромолеше сред гористата клисура, а буйните му води бяха издълбали дълбок пролом в скалите. Хълмовете бяха покрити с борови дървета, лиственица и високи ели. Яздеха през тесни долчинки, минаваха покрай водопади и тихи езера, в чиито бистри води се стрелкаха сребристи риби.

Конниците подплашиха косовете, чинките и малките създания с пухкави кожи, които побързаха да се скрият в дупките си. Вълнистата повърхност на езерото приличаше на прозрачна коприна и Тина почувства как в гърдите й се надига вълнение. Предстоеше й приключение, изпълнено с изненади и забавни лудории.

Град Стърлинг се намираше край бреговете на река Форт, заобиколен от висок крепостен вал, който се издигаше над стръмните и ветровити улици. Слънцето вече залязваше, когато приближиха Стърлинг Касъл, разположен на върха на хълма, величествен с високите си кули, каменни тераси и стъпаловидни градини. На северозапад се простираше обширна зелена равнина, из която мирно пасяха крави.

Групата заобиколи крепостта отзад, мина през зелената морава за игра на крикет и се насочи към помещенията за войниците и конюшните. Валентина обясни на кралския коняр, че кобилата й Индиго е много ценно животно и трябва да се държи по-далеч от буйните жребци. По-късно си припомни думите си и се засмя, като си представи колко шокирана щеше да бъде майка й, ако можеше да я чуе.

Кралицата и нейният двор вече бяха пристигнали в резиденцията и планираха празненствата за вечерите, които щяха да прекарат в Стърлинг Касъл. Замъкът бе много по-подходящ за организиране на развлечения, отколкото мрачната крепост в Единбург. Първите два дни щяха да преминат в игри и забавления, а на третия ден щеше да се състои тържествената венчавка. Кралицата бе запланувала маскен бал, преди всички да отпътуват в края на седмицата.

Беше изключително интересно да се наблюдава пристигането на гостите. Тина бе изненадана, че една сватба може да привлече толкова много хора. Никога досега не бе виждала толкова разнообразни носии, избродирани с девизите и отличителните знаци на различни кланове. Знаеше, че шотландците бяха невероятно горди, но започваше да се пита дали Ейда не бе права, когато казваше, че зад грубата си външност те са романтични и сантиментални хора.

Преди да пристигне останалата част от семейството й, Тина се сдоби с малки лъскави мъниста, с които да призовава дявола. Кралицата и придворните й дами смятаха, че е много забавно и изискано да се занимават с магии. Когато пристигнаха сестра й и братовчедките й от рода Кенеди, Тина вече си бе създала собствено обкръжение, което включваше младоженката и многобройните девойки от рода Камбъл. Те бяха плахи провинциални момичета и смятаха Тина за много модерна и светска дама. Тя искрено се забавляваше сред шумната компания, демонстрираше шумолящите си тафтени поли и новите си корсажи, украсени с къдрички и перли.

Лейди Валентина Кенеди не можеше да се оплаче и от липса на внимание от страна на мъжете, чиито възхитени погледи не се отделяха от червенокосата палавница.

Тя обожаваше да ги изкушава с дръзкото си поведение, ала притежаваше достатъчно здрав разум да не отвръща на пламналите им погледи, съдържащи мълчаливи покани. Забеляза обаче, че много от амбициозните млади момичета хвърлят престорено свенливи погледи към богатите благородници. Често се смееше с братовчедките си, правейки остроумни забележки за мъжете.

— Този не притежава нито класа, нито мъжественост — две от най-необходимите качества за всеки истински мъж.

Но когато видя Колин Дъглас да влиза, накуцвайки, в голямата зала, съпроводен от братята на Черния Рам Дъглас, сърцето й се сви от състрадание към него. Съвсем импулсивно прекоси просторното помещение и любезно се поклони пред нещастния мъж.

— Колин, добре дошъл на нашата сватба.

В очите му лумнаха весели пламъчета и той приятелски й се усмихна.

— Удоволствието е мое, лейди Кенеди.

— Не бих могла да те наричам Колин, ако и ти не ми казваш Тина — изтъкна девойката.

Гавин и Камерон Дъглас се ухилиха заговорнически и избутаха Колин настрани.

— Ти си по-красива от последния път, когато се видяхме, Тина — промърмори Гавин и галантно целуна ръката й.

Тя вдигна студено вежди при фамилиарното му обръщение.

— Колин Дъглас бе изключително мил към мен в една доста тежка ситуация, но това не означава, че ще посрещна с разтворени обятия всеки друг Дъглас! — тя се отдалечи величествено, свивайки пренебрежително красивите си рамене.

— За нея май сме само прах под нозете й — раздразнено отбеляза Камерон.

— Господи, иска ми се да съм полата й — въздъхна Гавин. — Не проумявам защо Рам я мрази толкова много — тя е твърде привлекателна, би могла да изкуши и мъртвец.

Рамзи Дъглас не смяташе да си губи времето с пътуване до Стърлинг, за да присъства на сродяването на Камбъл и Кенеди. След като докладва подробно на краля, той смяташе да се върне незабавно в пограничните райони, за да засили патрулите. Но когато кралят и Ангъс дадоха да се разбере, че смятат за задължително присъствието му в Стърлинг, той се съгласи без никакви възражения.

И Джеймс Стюарт, и Арчибалд Дъглас се надяваха другият да повдигне въпроса за сватбата на Рамзи. Когато Ангъс разбра, че кралят очаква от него той да свърши мръсната работа, реши да я отложи за по-късно и да се забавлява на празненствата в Стърлинг. Нямаше намерение толкова скоро да възпламенява фитила на Буйната глава.

Денят бе слънчев, нещо рядко за планинската част на Шотландия, където времето често бе мрачно и студено. Всички млади и не толкова млади бяха излезли навън и се тълпяха край стрелбището с лъкове, моравата за крикет или се разхождаха из градините. Но повечето млади гости, които бяха достатъчно смели, се бяха събрали на върха на дългия и затревен североизточен склон, спускащ се стръмно към равнината. Шумната надпревара за пързаляне по тревата върху волски глави, като използваха роговете, за да управляват импровизираните шейни, бе в разгара си.

Естествено, Тина бе първата жена, която взе участие в състезанието. Надпреварваше се с двамата си братя и лесно излезе пред Дънкан заради много по-лекото си тегло, което й позволяваше на нейната шейна да лети с по-висока скорост. Обаче Дейви бе твърде хитър и подмолен. Той нарочно се вряза пред нея, принуждавайки я да се отклони и да загуби състезанието. Но това само я амбицира още повече и като използва неговата тактика, тя го победи в собствената му игра. Никога не се бе смяла толкова в живота си.

Гавин Дъглас се присъедини към забавата, като накара останалите състезатели доста да се изпотят. Имаше някакво безразсъдство у мъжете Дъглас. Гавин се спусна надолу по склона толкова непредпазливо, че тупна от шейната преди да стигне дъното. Огромното му тяло излетя над волските рога и той се просна точно пред Тина.

Девойката извика, когато рогата на нейната волска глава се заплетоха с тези на неговата и тя се стовари отгоре му. За един кратък и ужасяващ миг двамата се гледаха втренчено един друг, после избухнаха в бурен смях.

От известно време Рамзи Дъглас наблюдаваше глупавата игра с отегчен поглед, който за негово неудоволствие отново и отново бе привлечен от огнените кичури на Тина Кенеди. Тя наистина бе своенравна, неуморна и безразсъдна, с разрошени коси и развети поли, които я правеха център на вниманието. Рам стисна неодобрително устни, когато двамата с Гавин се сблъскаха и започнаха да се смеят като полудели.

Докато Тина и Гавин взаимно си помагаха да станат, тя забеляза волската му глава и звънко се разсмя.

— Ах, ти, грозен грубиянино! Толкова си тежък, че си счупил проклетия си череп.

Той вдигна тревожно ръка към главата си, а Тина отново се засмя.

— Подозирам, че мозъкът ти се намира доста по-ниско.

Младият мъж се ухили и разтри задните си части. Внезапно усмивките и на двамата угаснаха, когато зърнаха намръщеното мургаво лице на Черния Рам Дъглас. Тина и Гавин успяха да останат сериозни няколко секунди и после отново се запревиваха от лудешки смях.

— Не притежаваш и капчица здрав разум — студеният глас я накара да се почувства като глупава и празноглава жена, достойна за презрение. Този мъж бе толкова висок и широкоплещест, че закриваше слънцето.

— А ти си толкова стар и изсушен, че си забравил колко невинно е едно забавление. Внимавай, лицето ти може да замръзне от благочестивото неодобрение.

Въздухът между тях се нажежи и сякаш избухна ослепителна светкавица. В този миг стана съвсем ясно, защо него го наричат Буйната глава, а нея — Лудетината.

[1] Oui, oui — Да, да (фр.). — Б.пр. ↑

[2] Oui, oui, tres bien! — Да, да, много добре (фр.). — Б.пр. ↑

[3] Merde — Лайно (фр.). Разпространена френска ругатня. — Б.пр. ↑

[4] Wee-wee — правя пиш, пикая (англ.). — Б.пр. ↑

Глава 14

Макар че кралската катедрала в Стърлинг бе доста голяма, не можа да побере всички членове на клановете, които се бяха събрали. Епископ Кенеди бе дошъл от Сейнт Андрюс, за да отслужи церемонията, и пред катедралата се бе изляло цяло море от червенокоси мъже и жени.

Арчибалд Касилис, графът на Кенеди, огледа хората си. Не след дълго и момичетата на Роб Кенеди щяха да изрекат своите брачни клетви. Рам Дъглас и наследникът на Аран бяха подходящи кандидати за съпрузи на племенниците му, ала той още не бе говорил с Роб по този въпрос. Инстинктивно чувстваше, че Елизабет ще се противопостави на перспективата някоя от дъщерите й да бъде дадена за съпруга на Дъглас. Беше съгласен, че убийството на Дамарис Кенеди преди години бе голяма трагедия, но проклетата жена трябваше да се научи да прощава и забравя. Вече бе получил заповедта на краля и Кенеди от Дун на свой ред щяха да бъдат уведомени за неговите разпореждания, но смяташе да изчака, докато се приберат у дома.

Бледата Меган Камбъл мина по пътеката към олтара, водена от огромния си баща. Младоженката се опитваше да преглътне буцата, заседнала на гърлото й. Младото момиче копнееше майка й, отдавна покойница, да е с нея в този момент или поне да я придружава по-голямата й сестра Елизабет. Меган потръпна. Това бе невъзможно, разбира се, защото Елизабет бе омъжена за предателя Лаклан Маклейн и навярно никога повече нямаше да я види. В този миг девойката зърна високия гръб на Донал Кенеди, който стоеше изправен пред олтара, и страхът й мигом се стопи. За разлика от жестокия и груб Маклейн, Донал наистина я обичаше. В този свят, където на жената не й бе позволено сама да избира съдбата си, Меган се почувства благословена.

Брачните клетви бяха изречени точно преди обяд, за да могат новобрачните да получат светото причастие.

Меган имаше шест шаферки, всички нейни братовчедки от рода Камбъл, с изключение на Тина и Бет. Техните рокли бяха в малко по-светъл нюанс на синьото от тези на сестрите Кенеди, но като цяло си подхождаха.

Дребничката невеста, облечена в красивата носия на Камбъл, слушаше с трепет тържествените думи на епископ Кенеди. Той отправи съвети към младата двойка, както и към насъбралото се паство, като осъди враждите и греховната гордост.

Тина погледна към морето от високо вдигнати глави и дръзко си помисли, че дори епископът да проповядва чак до деня на Страшния съд, никога няма да освободи шотландците от греховната им гордост. Свещеникът заклейми разврата на жените и похотта на мъжете. Тъкмо се впусна в пространни излияния срещу изневярата и прелюбодеянието, когато кралят се изкашля и му хвърли смразяващ поглед. Епископът набързо смени темата и тържествено попита:

— Кой дава тази жена на този мъж?

Внушителният Аргайл, облечен в разкошна дреха от кожа на сребрист вълк, пристъпи напред. Обезобразените му ръце, на които липсваше по един пръст, съединиха ръцете на Меги и Донал. Бащата на булката остана до олтара, отказвайки да се отдръпне, докато не види с очите си, че бракът вече е законен.

Елизабет Кенеди плачеше открито, а Тина видя, че сестра й Бет трепери като лист, смутена от присъствието на толкова много хора. „Глупаво дете — помисли си Тина. — Нима не осъзнава, че никой не я гледа?“

Сватбеният пир започна в два часа и щеше да продължи през следващите дванадесет часа. Храната бе в изобилие, защото клановете притежаваха многобройни стада от овце и говеда, а реките и горите, заобикалящи Стърлинг, бяха пълни с риба и дивеч.

Но истинската изненада бе сватбената торта на господин Бюрк. Никой от присъстващите не бе виждал подобно нещо. Горният пласт представляваше тъмносиньо море, от чиито дълбини се издигаше огромен делфин — емблемата на клана Кенеди.

През първите часове на празненството цареше благоприличие, но с настъпването на вечерта мъжете започнаха здравата да пият. Кралят и кралицата, които седяха един до друг, вече бяха погълнати от други партньори. Джеймс Стюарт танцуваше неуморно с Джанет Кенеди, съвсем открито и без да се притеснява от любовната им връзка.

Кралица Маргарет не можеше да откъсне страстния си поглед и жадните си ръце от младия Дъглас, чийто амбициозен баща, граф Ангъс, го бе научил, че на този свят няма нищо по-важно от властта.

Останалите членове на клана Дъглас бяха пренебрегнали сватбеното тържество и се бяха отдали на удоволствието от лова. Колин предпочиташе да язди, тъй като танците бяха истински кошмар за него. Рам мразеше сватбите. Те го задушаваха и го караха да се чувства като в капан. Гавин и Камерон се състезаваха с братовчедите си Иън, Дръмонд и Джейми, кой ще улови повече дивеч. Ловът на елени бе в разгара си, защото животните тъкмо сменяха козината си. Всички бяха сигурни, че когато се върнат от лова, все още ще има достатъчно печено говеждо и бурета с бира, както и готови за развлечения жени. Замъкът бе пълен с жени, чиито съпрузи или не ги бе грижа, че им изневеряват, или просто щяха да бъдат твърде пияни, за да забележат какво става.

Около Валентина се въртяха толкова много обожатели, че тя доста пренебрегна Патрик Хамилтън. Направи го нарочно. Искаше да го накаже, задето не се бе появил по-рано през седмицата. Наследникът на граф Аран откри, че за да танцува с нея, ще трябва да се пребори с надменните Гордън или с дивите Стюарт, повечето от които бяха превзети контета, независимо от кралската кръв, която течеше във вените им.

Извън стените на крепостта Стърлинг простолюдието също се забавляваше — хората танцуваха край буйни огньове, крещяха, пееха, участваха в някоя и друга крамола и накрая се отдаваха на страстна любов под акомпанимента на гайдите и лютните.

В замъка поведението на празнуващите ставаше все по-разпуснато. Достопочтените матрони се оттеглиха, отвратени от развратното и безсрамно държание на мъжете, като подбраха със себе си и младите си дъщери, за да ги предпазят от опасността. След това сватбеното пиршество се превърна в открита вакханалия. Неприличните песни станаха още по-шумни, придружени от цинични жестове. Прислужниците седяха върху коленете на мъжете, разголили пълните си бедра. Врявата стана оглушителна, когато пияните мъже заудряха със сребърните си чаши и дръжките на мечовете, крещейки: „Целувка, целувка, целувка!“

Донал се подчини на тълпата, но неговата млада булка видимо се изнерви и притесни. Арчибалд Камбъл изпи до дъно сребърната си чаша, запокити я през масата и посегна за друга. Арчибалд Дъглас, зачервен от изпитото уиски, крещеше неприлични покани към всяка жена, която се мернеше пред погледа му.

Валентина остана в балната зала само поради една-единствена причина — страхуваше се за малката си снаха Меги Камбъл, сега вече Меги Кенеди. Пияната тълпа задрънча с чашите си и завика: „Съблечете се, съблечете се, съблечете се, съблечете се!“ Знаеше, че трябва да спаси младоженката и да я скрие в брачната спалня. Тина успя да си пробие път до Меги и я улови за ръката, но изглежда това бе знакът, който развилнелите се гуляйджии чакаха.

Жените, предвождани от кралицата и сестрите Хауард, се спуснаха към Донал и започнаха да го разсъбличат, докато пияните мъже отскубнаха Меган от ръката на Тина, вдигнаха я високо във въздуха и разкъсаха сватбената й рокля и булото. Меган изкрещя, а бледото й лице потъна сред главите на разгорещените мъже, които я понесоха към брачната спалня, препъвайки се в телата на загубилите съзнание пияници и газейки в смрадта на повърнатото.

Тина ги последва безпомощно, неспособна да помогне на Меган. Тя едва смогваше да защити себе си, отблъсквайки мъжките ръце, които се опитваха да разкъсат роклята й и да опипат гърдите й.

Когато ги избутаха в стаята за младоженците, Меги и Донал бяха напълно голи. Тина се сви ужасено в единия ъгъл, наблюдавайки как освирепялата тълпа хвърли младоженеца върху булката и неистово закрещя: „Обладай я, обладай я, обладай я, обладай я!“

Рамзи Дъглас огледа отегчено присъстващите. Тъмносивите му очи зърнаха Тина и в тях проблесна отвращение. Както обикновено, тази кучка бе в центъра на събитията. В този миг тя се опита да си проправи път към вратата, преди да са съблекли и нея. Погледна ужасено към Рам. Но в очите му се четеше единствено презрение. Той огледа жените в стаята. Беше спал с повечето от тях и не изпитваше желание да го повтори.

Младоженката бе като обезумяла. Замаяният от изпитото уиски Донал все пак осъзна, че играта е стигнала твърде далеч. Огледа се за помощ. Обаче брат му Дънкан и Патрик Хамилтън се забавляваха твърде много, за да се намесят и спрат това варварство. Дейви бе непоносим дори и трезвен, а пиян се превръщаше в истински дявол. Донал потърси с поглед бащата на Меган, но Аргайл бе толкова пиян, че дори не бе успял да изкачи стълбите до спалнята на младоженците. Жените, които опипваха навсякъде тялото му, бяха по-лоши и от пияните мъже. Донал се обърна отчаяно към краля:

— Сир, моля ви, помогнете ми!

Добродушният Джеймс разблъска с лакти тълпата и след миг се озова до леглото.

— Искаш да я оплодя вместо теб ли, момче? — весело подвикна той, ала в този миг видя, че булката е изпаднала в истерия и всеки миг ще припадне. С плътен и властен глас, който не търпеше възражение, кралят овладя ситуацията. Гуляйджиите започнаха да се изнизват през вратата, подкрепяйки се един друг да не паднат. Кралят предложи на тези, които бяха твърде възбудени, да потърсят облекчение по другите стаи, по-далеч от новобрачните.

Меги лежеше с лице заровено във възглавницата, а слабите й рамене потръпваха от плач. Донал несръчно се опитваше да я успокои. Тя се отдръпна ужасено от грубите му ръце, не желаейки докато е жива да види или помирише мъж. Постепенно забеляза нежната ръка, която я галеше по косата и чу нещастния глас, който тихо повтаряше:

— Не плачи, момичето ми, не плачи.

Младата жена осъзна, че от този ден нататък Донал Кенеди ще бъде единственият й източник на сила, нежност и любов. От гърдите й се изтръгна силно ридание и тя се хвърли към него. Ръката на Донал мигом се обви около тънкия й кръст, а Меги се вкопчи в него, притиснала глава към рамото му. Двамата млади потърсиха утеха и спасение един в друг.

Рам Дъглас се наслаждаваше на лова повече от всичко в Стърлинг и затова реши на следващия ден отново да излезе в горите. Сутринта братята му и повечето от братовчедите му страдаха от ужасен махмурлук и той отиде сам. В конюшните забеляза, че красивата кобила с тъмночервен косъм, която той продължаваше да смята за своя, я няма. Леко се изненада, че и друг, освен него, е излязъл толкова рано да поязди.

Не след дълго гъстите гори на Стърлинг го погълнаха. Рам бе нащрек, ослушвайки се за всеки звук и движение. Лесно долови приглушен рев и докато препускаше към поляната и стръмния тревист склон на хълма, той вече знаеше какво ще намери. Беше див бик, потомък на древните зверове, които някога бяха бродили по тези земи. Бикът бе отвлякъл със себе си две домашни крави, които пасяха по ниските склонове, за да му дадат потомство.

Ловът на бик бе много по-вълнуващ, отколкото лова на елен или глиган. Когато побеснееха, биковете бяха напълно непредсказуеми и преследваха всичко живо с дългите си и страховито извити рога.

Рам се опита да подгони животното по-навътре в гората, където щеше да му бъде трудно да се извива и напада, но бикът бе твърде хитър, за да падне в подобна клопка. Рам го наблюдаваше предпазливо. Искаше му се братята му да бяха там, за да му помогнат. Нямаше да е зле и огромната му ловджийска хрътка Бузер да бе с него.

Дивото създание бе мръсно бяло с дебел и як врат и разклонени дълги рога. За миг ловецът се замисли дали е разумно да преследва животното сам, ала предизвикателството бе твърде голямо, за да му устои. Рунтавото създание с масивно туловище очевидно бе не само жестоко, но и умно, защото се насочи към поляната, където щеше да има място да напада и маневрира.

Рам огледа тревистия склон и забеляза една гола скала, която оформяше остър ръб над дълбока урва. Конят му трябваше да внимава за тази опасност, но останалият терен бе сравнително равен.

Бикът я зърна преди Рам. Червените му очи се завъртяха, копитата му зариха земята, изпръхтя и се втурна надолу по склона. Валентина Кенеди бе видяла Рам Дъглас, възседнал огромния си черен жребец, много преди той да се появи в края на поляната. Остана смаяна, когато той й махна с ръка и изкрещя:

— Махай се, по дяволите!

Беше твърде късно, когато съзря побеснелия бик, който препускаше към нея, разпръсквайки наоколо големи буци пръст. Тя пришпори жестоко кобилата си. Знаеше, че ако не го стори, бикът ще я намушка с огромните си рога.

Рам разбра, че няма нито секунда за губене. Настигна бика от едната страна, влизайки в полезрението му, и се опита да го отклони от целта му. Животното ръмжеше яростно и се носеше с всичка сила към момичето. Ловджийският нож на Рам бе по-скоро къс меч. Младият мъж нададе бойния вик на Дъглас и препусна към задните части на животното, надявайки се да забие ножа си и да го претърколи, като в същото време избегне страшните рога.

Във въображението си видя арабската кобила на земята, с разпорен корем. Трябваше на всяка цена да отклони побеснелия бик от набелязаната жертва. Индиго цвилеше и въртеше очи като подивяла. Тресеше се от ужас. Рам зърна лицето на Тина, бяло като костюма й за езда, шапката й бе паднала и косата й се стелеше по лицето и по врата на огнени вълни. След това вече нямаше време да мисли за нищо. Бикът се извъртя, явно решил първо да се справи с нападателя и да остави за после нещастната кобила.

Рам сега бе лице в лице с животното. Можеше да се спаси като скочи от коня, но жребецът му щеше да стане жертва на страшните рога. Взе решението си мигновено и се хвърли върху гърба на звяра.

Белият бик наведе глава, изви гръб и се разтърси. Силните пръсти на Рам се вкопчваха в рунтавата грива, за да попречи на животното да го отхвърли към главата си, обви бедра и глезени около корема и с все сила заби ножа, в дебелия му врат. Бикът изви глава наляво и на дясно, опитвайки се да изтръгне ножа с рогата си. Успя да разпори кожените панталони на Рам и да нарани прасеца му.

Рам бе не по-малко разярен от бика. Измъкна и заби отново острието на ножа дълбоко в плешката на звяра. Усети как едрото му тяло потрепери, но не падна на земята. Знаеше, че не бе улучил сърцето му. Ако отново сгреши, раненото животно щеше да се опита да го хвърли и прободе с рогата си. Извади отчаяно кинжала си и го заби до дръжката на няколко сантиметра по-назад от мястото, където стърчеше късият меч. Най-после усети как бикът се олюля, но продължи да се държи на краката си. Полудял от болка, той се втурна към дърветата. Рам се опита да измъкне оръжията си, за да нанесе нов удар. Звярът все още имаше достатъчно сили, за да нададе силен рев, докато се носеше към дърветата, където се бе скрила Тина.

Рам впери ужасен поглед в нея. Животното залитна, препъна се, задните му крака се огънаха и младият мъж се намери на земята в нозете й. Страшният звяр най-после се свлече мъртъв. Главата му се изкриви, а от устата му шурна кръв. Уплашената кобила потрепери и девойката се опита да я успокои.

— Почти е полудяла от страх — дрезгаво промълви тя.

Очите му изпущаха унищожителни искри, докато погледът му се плъзгаше по бялата кадифена дреха за езда и студената красота на лицето й. В златистите й очи, които гледаха закланото животно, нямаше и следа от страх. Лицето му бе потъмняло от гняв. Коженият му жакет и панталоните бяха разцепени, а от раните му се стичаше кръв. Рам Дъглас бе извън себе си от ярост.

— Ти имаш способността да привличаш нещастието към себе си и не даваш и пукната пара, когато си причина да се стовари и върху другите! — сграбчи я през тънката талия и я разтърси като парцалена кукла. — Нямаш ли капка ум? Тези гори са опасни. Дивите зверове и смъртта надничат иззад всяко дърво. Ти си една безразсъдна малка глупачка, щом си излязла на езда без придружител!

Рам Дъглас рядко бе изпитвал вкуса на истинския страх, но преди малко именно страхът бе сковал сетивата му, когато видя, че красивото момиче може да бъде разкъсано пред очите му. Положи свръхчовешки усилия да я спаси и сега, когато го бе направил, страхът му се превърна в ярост.

Неустоимите й очи блестяха като златен огън, заобиколени от дългите черни мигли.

— Повреди дрехата ми — обвини го тя.

За миг той я изгледа втрещено, не можейки да повярва, че всичко, което я интересуваше в този миг, бе глупавата й рокля. Всяка друга жена би припаднала, трепереща в обятията му. А тази не показваше дори и най-малка благодарност. Той измъкна оръжията си от мъртвото тяло на бика и хвана края на бялата й кадифена пола.

— Повредих ли я? Ей сега ще я съсипя окончателно — заплашително изрече той и понечи да избърше кървавите остриета в плата.

Тя се отдръпна рязко от него, но в очите й се четеше повече предизвикателство, отколкото страх.

— Значи това е начинът, по който галантните кавалери спасяват изпадналите в беда девици — със студено презрение, заяви Тина.

Думите й го накараха да се изчерви. Господи, защо това момиче винаги успяваше да предизвика дявола у него? Можеше да очарова всяка жена в Шотландия, но не и тази. Пусна я и избърса остриетата в тревата. Това му даде време, за да укроти гнева си. Осъзна колко лесно е да й покаже физическото си превъзходство — ала дали това щеше да го задоволи? Можеше да я срази със собствените й оръжия: внимателно подбрани, язвителни думи. Тъмносивите му очи приличаха на море пред буря.

— Направих го, за да спася живота на кобилата, не твоя — безцеремонно рече той, — така че не си прави труда да ми благодариш.

— Очевидно ти не само очакваш благодарности, но и се надяваш да падна в краката ти. Смяташ ме за кучка, която ще ближе ръката ти и ще размахва покорно опашка. Нямам намерение да го сторя!

Всички жени са кучки, помисли си младият мъж, но тази бе успяла да му влезе под кожата. Беше раздразнен, че не може да я обладае; още по-лошо — усещаше как слабините му изгарят от необикновено силно желание. Господи, тя не само бе влязла под кожата му, но бе завладяла и мислите му! Искаше да я тръшне върху тревата и да проникне в нея със страст, каквато рядко му се бе случвало да изпитва. Копнееше да я накара да откликне с цялата си душа и тяло. Пламтящият му от желание поглед я поглъщаше цялата. Рам пристъпи напред и промърмори с пресипнал от чувственост глас:

— Искам да те опитомя.

Тя вдигна камшика си и той изплющя върху бузата му. Без да се колебае, той сграбчи ръката й и я стисна толкова силно, че Тина извика и пусна камшика. Рам се завъртя на пети и се метна на седлото, без да обръща внимание на кръвта, която продължаваше да тече от раната на прасеца. Отдалечи се в галоп от поляната, без да се обръща назад.

До вечерта Тина бе забравила за злощастното си сутрешно приключение. Много по-важни неща занимаваха сега дамите Кенеди. През последната вечер от пребиваването им в Стърлинг кралицата организираше маскен бал. Елизабет Кенеди, изтощена от вълненията около сватбата, отказа да присъства и бе против дъщерите й да отидат на бала. Ала когато видя разочарованото лице на любимата си Бет, се съгласи да ги пусне, но придружени от Кърсти и Ейда. Четирите жени се втурнаха, за да изберат костюмите и Кърсти незабавно влезе в спор с Валентина и Ейда.

— Най-добре да облекат сините си шаферски рокли. Толкова много труд се хвърли по тях, че е жалко да бъдат облечени само един-единствен път.

— В никакъв случай! — нетърпеливо възрази Тина.

— Е, добре. Но костюмите ви трябва да бъдат подходящи за почтени млади девици. Може би обикновеното облекло на пастирки… Аз ще облека сивата си униформа, разбира се.

— Ти и без това си доста обикновена — грубо изтъкна Ейда.

Кърсти настръхна от възмущение.

— Е, госпожо, какъв необикновен костюм ще предложите вие?

— Може би одеяние на монахиня — сухо отвърна Ейда.

Кърсти стисна устни.

— Бет ще се облече в носията на Кенеди — решително обяви тя и отведе момичето в спалнята на майка й, за да вземат всички необходими и допълнителни принадлежности към облеклото.

— Е, аз не възнамерявам да ти давам съвет — каза Ейда на Тина. — Каквото и да облечеш, ще бъде изключително. Самата аз ще се нагиздя в рокля с изрязано до ключицата деколте и ще си сложа кадифена маска, за да ме помислят за някоя графиня.

Тина усети как в гърдите й се надига възбуда. Разбира се, за да осъществи плана си, се нуждаеше от мъж за помощник. Веднага изключи Патрик Хамилтън. Той в никакъв случай нямаше да остане очарован от замисъла й. Искаше й се Хийт да е тук — той щеше да направи всичко за нея. След като отхвърли всички възможни кандидати, най-накрая се спря на Дейви. Той щеше да й помогне, ако представеше участието му като предизвикателство, а и можеше да го подкупи с нещо.

Взе от ковчежето си със скъпоценности един позлатен нашийник, излезе от замъка и се запъти към ковачницата. С подкупваща усмивка убеди ковача да прикрепи верига към нашийника.

По-късно застана изправена пред лъснатото сребърно огледало и огледа ефекта. Щеше да се маскира като някое екзотично диво животно. Макар че никога не бе виждала такова, реши, че най-добре е да бъде тигрица. Облече прозрачната светлокафява рокля с черна подплата.

Разпусна огнената си коса, която заприлича на буйна грива и очерта очите си с черни линии, които стигаха чак до слепоочията й. Дейви се бе излегнал на леглото, облечен в ловджийския си костюм, а на пода лежаха лъкът и колчанът със стрелите. Сестра му закопча веригата около шията си и му даде последните си нареждания.

— След като ме въведеш в залата с веригата и ме представиш на кралицата, не забравяй да откопчаеш веригата. Не бива да ме даваш като подарък. Жестът ти трябва да бъде символичен — ловецът показва своя трофей.

Голямата зала на Стърлинг имаше два центъра — единият бе край огнището, а другият — около кралския трон. Валентина не вечеря в балната зала, за да направи по-впечатляваща появата си. Присъстващите бяха изключително изобретателни при подбора на костюмите си, въпреки че повечето от тях не бяха предварително предупредени за маскения бал. Имаше моряци и фокусници, цигани и пастири, магьосници и викингски воини, римляни и богини… но нито една дама не се бе облякла като тигрица!

Глъчта постепенно стихна, когато младият ловец поведе плячката си към мястото, където кралят и кралицата седяха върху троновете си. Хората спряха да говорят, вперили погледи в невероятното създание. Огнената Тина Кенеди! Името й се мълвеше от всички.

Бет и Кърсти ахнаха, някои подсвирнаха, а други избухнаха в бурни аплодисменти.

— Иска ми се да я пробода със стрелата си! — извиси се мъжки глас.

Лицата на жените се вкамениха, слабините на мъжете — също. Дейви, който във всяко нещо влагаше по малко злоба, я поведе право към краля. Тина се опита да го отклони към кралицата, но той дръпна заповеднически веригата, така че тя нямаше друг изход, освен да му се подчини, но му хвърли убийствен поглед. Когато Дейви подаде веригата на краля, мнозина бяха готови да се закълнат, че Джеймс Стюарт се е сдобил с нова любовница.

Кралят веднага я освободи от веригата и я поведе към дансинга, възкликвайки галантно:

— Господарят се превърна в роб!

Черния Рам Дъглас бе застанал в другия край на залата, до камината. Докато двойката се носеше по дансинга към него, пламъците на огъня танцуваха по червено-златистите коси на Тина и светлокафявата й рокля, превръщайки я в най-смайващото и ослепително създание, което някой някога бе виждал. Желанието лумна в гърдите му. Искаше да покори и опитоми тази тигрица.

Когато танцът свърши, кралицата попита откъде може и тя да си набави такава рокля, а Тина си отдъхна с облекчение. Явно Маргарет не се бе обидила, задето кралят не откри танците с нея.

Валентина вдигна глава, когато една силна мъжка ръка улови китката й. Щом видя кой е мъжът, златистите й очи се разшириха смаяно.

— Не, благодаря, не искам да танцувам — заяви със студен глас младата дама.

Тъмносивите очи на Рам потъмняха като нощта.

— Дължиш ми един танц — гласът му изсвистя като камшик, а пръстите му стиснаха болезнено китката й.

— Причиняваш ми болка — изсъска тя.

— Надявам се — усмихна се той.

— Ти си едно презряно псе!

— Може би тъкмо псето у мен привлича кучката.

— О! — ахна тя, когато той я завъртя в бързите стъпки на паваната. Знаеше, че трябва да изрече нещо не по-малко оскърбително, така че целият двор да го чуе. Думите се изплъзнаха от езика й, преди да успее да ги спре.

— Нужни са доста повече от петнадесет сантиметра надървена плът, за да бъда привлечена!

— Повече? — развеселено повдигна вежди младият мъж. — Е, аз имам доста повече.

Страните й пламнаха. В златистите й очи се появиха лукави пламъчета и той разбра, че тя отново се кани да го зареже насред дансинга. Протегна силната си ръка и здраво стисна нейната. За Тина бе непоносимо да я надвият. Предпочиташе да се престори, че припада, отколкото да танцува с този мъж, ала й хрумна, че в такъв случай може да плъзнат слухове, че е бременна.

Плъзна се грациозно по пода, завъртайки се и покланяйки се, докато гърдите й се повдигаха и спущаха в такт с музиката. Видя, че Гавин Дъглас щеше да бъде следващият й партньор и му отправи подканваща усмивка, уверена, че той ще й се притече на помощ. Но когато тактът се смени и Гавин приближи, Рамзи процеди:

— Разкарай се!

Гавин Дъглас се поколеба за миг, но не му оставаше нищо друго, освен да подаде ръка на другата дама, която Рам бе пренебрегнал.

Тина се огледа и видя, че е заобиколена от членове на клана Кенеди. Силната ръка на Рам отново се протегна и й попречи да напусне танца. Тя се усмихна и процеди през зъби:

— Ако се опиташ отново да ме задържиш насила, ще направя сцена, която ще се запомни, докато си жив!

Устните му се извиха, а след това той просто се отдалечи от дансинга, оставяйки я по средата на танца и засрамвайки я пред всички, точно както тя бе постъпила с него.

Този мъж бе истински простак, без никакви задръжки.

Една дама можеше да откаже на някой мъж, но той да я обиди и унижи така пред всички! Тина бе засегната до дъното на душата си. Бе сигурна, че Дъглас не е безразличен към нея. Дали красотата й го привличаше, или тя просто бе предизвикателство към мъжката му гордост? Каквото и да бе, тя щеше да го използва срещу него, за да докаже, че Кенеди са достойни съперници на Дъглас.

Глава 15

Когато на следващата сутрин Ангъс и ескортът му бяха готови да потеглят, графът изпрати съобщение на Рамзи, молейки го да язди заедно с него. Смяташе, че моментът е удобен, за да го осведоми за брачните си намерения спрямо него. Обаче узна, че Рам Буйната глава е тръгнал късно през нощта, съпровождан от войниците си, оставяйки в Стърлинг само братята си и Колин.

Гавин се присъедини към ескорта на графа, който обикновено наброяваше стотина души. Той нямаше представа, защо Ангъс се нуждае от Рам, но видя как сви недоволно устни при вестта за заминаването на Рамзи.

— Не може ли Колин или Камерон, или аз да ви услужим, милорд?

— По заповед на краля трябва да пътувам с Аран и проклетия Хамилтън, за да се опитам да оправя хаоса, който сте причинили с вашите набези. Кажи на Рам, че ще се видя с него в Дъглас утре вечер!

Гавин се вторачи тревожно в безмилостния граф. Думите му не предвещаваха нищо добро.

Патрик Хамилтън решително се запъти към конюшните. Не биваше да кара баща си, адмирала, да го чака. По заповед на краля те трябваше да потеглят заедно с графа на Дъглас, за да покажат, че са единни.

Нан Хауард го повика нетърпеливо, когато той се появи в градината с билките, за да се сбогува с нея. Сестра й Кейт, която не бе забелязал, защото се бе навела, за да откъсне стръкче мащерка, се изправи и по изражението на лицето й Патрик разбра, че го очакват неприятности. Младият мъж се намръщи. Инстинктите му го предупреждаваха да се махне час по-скоро.

— Патрик, няма смисъл да извъртам — рече Нан. — Ще ти го кажа направо — опасявам се, че съм бременна.

Той преглътна, усещайки как капанът щраква острите си зъби.

— Господи, не можеш да ме обвиниш, че аз съм бащата!

Нан стисна очи, сякаш да възпре напиращите сълзи, а Кейт заговори вместо нея:

— Ако искаш, може и да отричаш. Но ти спа с нея и аз съм свидетел.

— Спах и с двете ви! — чак сега разбра, че Нан го бе примамила изкусно в капана, изкушавайки го да се люби едновременно с нея и със сестра й. Какъв лековерен глупак е бил! Няма нищо по-измамно от една уличница, освен ако са две — две английски курви!

— Сгоден съм за лейди Валентина Кенеди — сковано изрече младият мъж.

— Не, още не си — възрази Нан.

— И е по-добре да не бързаш да се обвързваш с нея — предупреди го Кейт. — Кралицата ще побеснее, когато разбере, че си обезчестил една от придворните й дами!

— Отърви се от бебето! — избухна Патрик, преди да осъзнае, че тъкмо това бе целта на тази безсрамница — да се омъжи за наследника на Аран.

Тина яздеше към Дун в прекрасно разположение на духа. Сватбата в Стърлинг бе вълнуващо и интересно развлечение. Младоженците бяха на път за Касъл Кенеди в Уигтън, а голяма част от прислужниците на Камбъл придружаваха младоженката. Донал разполагаше с не по-малък брой слуги, а освен това бе решено, че част от арендаторите на Дун ще се преместят за постоянно в новото му имение.

Арчибалд, граф Касилис, пътуваше за Дун заедно със семейството, а Роб — подозрителен както винаги — се питаше дали зад това не се крие някакъв таен мотив. Тина бе в блажено неведение за това, което я очакваше и което завинаги щеше да промени живота й.

Когато се сбогува с Меги, й обеща, че много скоро ще й дойде на гости; после препусна с леко сърце към дома — искаше да бъде първата, която ще влезе в двора на замъка.

Най-напред Ейда подметна, че нещо витае из въздуха. Когато Тина влезе в спалнята си, прислужницата й вече бе приключила с разопаковането на дрехите й.

— Нещо се мъти — каза тя, докато окачваше последната рокля в гардероба. — Арчибалд се е уединил с баща ти. Зърнах Роб, когато отвори вратата. Никога не съм го виждала толкова мрачен. Избута Елизабет в стаята и затвори вратата с трясък. Още са там.

— Сигурно е нещо важно. Иначе първото нещо, което прави баща ми, когато се прибере в Дун от пътешествие, е да се наслади на разкошните ястия на господин Бюрк — почеса се замислено по брадичката. — Сватбата мина гладко и младоженците са на път към Касъл Кенеди. Значи не се отнася до тях.

Ейда кимна в знак на съгласие.

— От мига, в който напуснахме Стърлинг, графът се държи доста странно. Сякаш нещо голямо е заседнало на гърлото му и заплашва да го задуши, ако не го изплюе час по-скоро.

Отвън се разнесе конски тропот и двете жени забързаха към прозореца.

— Това е Касилис. Тръгва си! — смаяно възкликна Тина. Усети как космите по врата й настръхнаха. Във въздуха витаеше нещо застрашително и тя усещаше, че все повече и повече приближава към нея.

На вратата се почука и един от прислужниците им предаде, че лорд Кенеди ги очаква. Незабавно. Поведе ги към стаята на първия етаж, която Роб използваше за делови срещи. Тина впери очи в майка си в мига, в който пристъпи в стаята. Елизабет изглеждаше така, сякаш току-що някой я бе ударил през лицето. Вратата се отвори отново, за да пропусне Бет и Кърсти.

Елизабет избухна в сълзи при появата им. Ейда понечи да отиде при нея, но Роб застрашително процеди:

— Остави я! — лицето му бе зачервено от едва сдържан гняв. — След като приключим, ще трябва да се грижиш за още няколко изпаднали в истерия жени. По-добре всички да седнем.

Жените покорно насядаха по разположените в полукръг столове. Погледът на Роб Кенеди обходи присъстващите и Тина разбра, че този път баща й няма да търпи никакво прекъсване.

— Чумата да тръшне цялото ми потомство. Изглежда съм топлил змии в пазвата си! Само да обърна гръб на Дун и сякаш адът се стоварва отгоре му. Не съм аз този, на когото трябва да благодарите за това, което ви очаква — благодарете на братята си!

Елизабет захлипа, но Роб й хвърли унищожителен поглед. Риданията й замряха, макар сълзите да продължиха да се стичат безпомощно по лицето й.

— Кучите синове са организирали набези, разпалвайки старата вражда между Кенеди, Камбъл, Хамилтън и Дъглас — нещо, което кралят няма намерение повече да търпи. Призовал е главите на клановете и им я заявил, че ако незабавно не подпишат договори за приятелство и сватбени споразумения, ще започне да беси виновниците. Ние положихме начало на сдобряването с брака между Камбъл и Кенеди и засега проклетия Аргайл няма да ми виси заплашително над главата. Но това е само началото! В най-скоро време ще трябва да има още две сватби — хвърли свиреп поглед към Тина. — Всеки момент можеш да очакваш предложение за брак от Патрик Хамилтън. Не само ще го приемеш без увъртания, но ще паднеш на колене и ще благодариш на Бога, задето си извадила такъв късмет да се омъжиш за наследника на Аран!

Тина се изчерви. Ако имаше нещо, което не понасяше, това бе да й заповядват. Отвори уста, за да заговори, но Ейда я дръпна предупредително за ръкава. Девойката погледна към баща си и когато видя лицето му, разбра, че е по-добре да мълчи. Лицето на баща й бе придобило морав оттенък, а когато заговори, Тина имаше чувството, че думите му се забиват като остри кинжали право в сърцето му.

— Нашето най-малко и мило дете, скъпото ни момиченце ще бъде принесено в жертва не на някой друг, а на онзи мерзавец Рам Дъглас.

Бет ахна, Кърсти се задави, а Елизабет отново избухна в ридания. В следващия миг Бет пребледня и затрепери като лист, Кърсти едва сдържаше желанието си да издере очите на Роб, а Елизабет отчаяно забъбри:

— Аз ще я отведа в Англия и ще я скрия! Тя е още дете, твърде млада е, за да се омъжи за когото и да било, да не говорим за онзи негодник Дъглас!

— Достатъчно, жено! — изрева Роб. — Нямаме избор. Главата на клана вече е взел решение, а неговата дума е закон! Тук е Шотландия, жено. Толкова години живееш в страната ни, а още не си научила обичаите ни.

— Черния Рам Дъглас никога няма да дойде и смирено да поиска ръката на дъщеря ти — обади се Тина, която най-после бе събрала смелост да заговори. — Той не е от хората, които ще се оженят по заповед.

Баща й се извъртя към нея.

— Забравяш, че Арчибалд Дъглас е този, който ще му заповяда. Можеш ли да си представиш, че има човек на тази земя, който би се осмелил да се опълчи срещу волята на могъщия граф Ангъс?

Елизабет, Кърсти и Ейда едва успяха да отведат сломената Бет в спалнята й.

— Кажи на Дънкан и Дейвид да довлекат тук незабавно мизерните си задници — изрече Роб Кенеди със застрашителен тон и гневно стиснати устни.

Тина влезе в спалнята си и унило се отпусна на леглото. Замисли се за заповедта на баща си. Не възрази срещу брака с Патрик Хамилтън. В сравнение с по-малката си сестра, тя бе най-щастливото момиче на земята. Беше немислимо невинната и кротка Бет да попадне в лапите на онзи звяр Черния Рам Дъглас! Та той щеше да я глътне на една хапка. Валентина потръпна, когато си представи мургавото лице на страшния шотландец.

Принцът на Мрака не би могъл да бъде по-ужасяващ и едновременно с това толкова загадъчно привлекателен. Разбираше ужаса, който изпитваше майка й само при мисълта за женитбата на любимото й дете с един Дъглас. Мили Боже, историята се повтаряше! Когато някоя от жените Кенеди се омъжеше за Дъглас, трагедията бе неизбежна.

На следващия ден пристигна Патрик Хамилтън, придружен от баща си, граф Аран. Тина неспокойно се въртеше на стола, докато Ейда прибираше косите й в сложна прическа. Тя почти се бе примирила с предстоящата сватба и бе решила да се държи като зряла и отговорна жена, докато мъжете, които решаваха съдбата й, я повикат при себе си.

Най-после на вратата се почука и една слугиня й предаде, че младият лорд Хамилтън я очаква в градината. Тина се зарадва, че Патрик бе достатъчно тактичен, за да й предложи ръката си първо насаме, макар че това беше само една формалност.

Докато вървеше към него, девойката си помисли, че младият мъж изглежда така, сякаш току-що са му прочели смъртната присъда. Взе ръцете й в своите и тревожно се взря в лицето й. Нямаше думи, които можеха да бъдат по-мили и по-успокоителни.

— Тина, скъпа, трябва да знаеш, че нищо не желая повече на този свят, отколкото да се оженя за теб.

— Да, Патрик, знам как се чувстваш — усмихна се окуражаващо тя.

— За жалост следващата седмица трябва да се оженя за Нан Хауард по заповед на кралицата.

Очите на Тина се разшириха.

— Но защо? Разбрах, че кралят е заповядал да скрепим с брак съюза между нашите два клана.

Патрик имаше вид сякаш всеки миг ще припадне.

— Аз… тя… Нан Хауард е бременна — нещастно смотолеви младият мъж.

— От теб ли? — тихо попита Тина.

— Не… не знам. Може би — призна той. — Всички придворни дами на кралицата са уличници, така че едва ли някога ще знам със сигурност, дали детето е мое — горчиво заключи Патрик.

Тина издърпа ръцете си. Погледна към прозореца на работната стая на баща й. Навярно в момента двамата с Аран водеха подобен разговор. Гордостта й бе засегната. Патрик бе имал връзка с друга жена, докато в същото време ухажваше нея, но преглътна язвителните думи, които напираха на устните й. Осъзна, че младежът се чувства по-зле и от нея. Странно, но изпитваше облекчение, че женитбата й се отлагаше. Докосна отново ръката му.

— Патрик, съжалявам.

— Мили Боже, как е възможно да си толкова добра и да проявяваш съчувствие към мен, след като се проявих като глупава свиня?

Тина не можеше да обясни състоянието си. Понякога в живота се случваха толкова ненадейни обрати. Последното нещо, което очакваше да й се случи на този свят, бе да я отхвърлят, независимо от причината. Нямаше смисъл да продължава тази среща. Какво още би могла да каже?

— Надявам се, че ще останем добри приятели — изрече тя, обърна се и го остави. Не можеше да понесе дълбокото отчаяние, изписало се на лицето му.

Тина не помнеше как е изкачила стълбите до стаята си, но преди да успее да обясни на Ейда, какво се бе случило, ги повикаха да слязат на първия етаж. Малко след като влязоха в стаята, Елизабет се присъедини към тях. Граф Аран си бе отишъл. Тина видя, че лицето на майка й е подуто от плач. Новината щеше да я разстрои още повече, а Тина не искаше да причинява допълнително нещастие на майка си.

Седна на един стол и скръсти ръце в скута си. Лицето на баща й бе толкова мрачно, че й бе нужно да събере цялата си смелост, за да го погледне. Девойката се чувстваше виновна. Не само Патрик бе съсипан, но и родителите й бяха нещастни, докато самата тя се чувстваше незасегната.

— Клановете Хамилтън и Кенеди няма да се свържат с брачни връзки — тежко изрече Роб Кенеди. — Аран ме осведоми, че синът му ще се ожени за една от придворните дами на кралицата, Нан Хауард.

— Защо? — смаяно попита Елизабет.

— Защото е забременяла от него — грубо отвърна съпругът й.

Елизабет бе потресена.

— Съжалявам, майко — тихо рече Тина. — Заради теб бих искала не тази, а другата женитба да се отмени.

Лицето на Елизабет се озари от лъч надежда.

— О, Роб, нима не виждаш? Може би това е отговорът на молбите ми! Валентина сега е свободна да се омъжи. Може би Дъглас ще се задоволи с нея и Бет ще е спасена!

Тина погледна невярващо майка си, докато думите ще се задоволи с нея, ще се задоволи с нея, ще се задоволи с нея отекваха в съзнанието й. Имаше чувството, че някаква тежест я задушава. Беше немислимо да се омъжи за Черния Рам Дъглас, ала още по-непоносима бе мисълта, че майка й обичаше Бет толкова много, та бе готова да пожертва Тина, за да спаси малката си любимка.

— Това ще бъде съюз, благословен от Бога — саркастично отбеляза Тина.

— Да, да — съгласи се Елизабет. — Роб, нима не разбираш, че Тина е много по-подходяща за съпруга на онзи звяр Дъглас?

Тина усети ръката на Ейда, която успокояващо се отпусна върху рамото й. Напиращите сълзи замъглиха очите й и едва не я задавиха.

— Роб, обещай ми, че незабавно ще се погрижиш да го уредиш, докато не е станало твърде късно — продължи да увещава съпруга си Елизабет.

Роб Кенеди погледна дъщеря си. Сърцето му се изпълни с безкрайна жал към неговата красива малка Лудетина. Искаше му се Елизабет да бе разговаряла с него насаме — тази жена сякаш бе лишена от всякаква чувствителност.

— Е, това ще решат графовете — рече накрая той.

Елизабет пъргаво се изправи. Нямаше търпение да съобщи новината на Бет. Все пак имаше надежда. Ейда излезе заедно с нея.

Тина остана неподвижна.

— Момичето ми, съжалявам — задавено продума баща й. — Знаеш, че тя е права. Ако някой може да се изправи срещу Дъглас, това си ти.

— Не ме съжалявай, това ме обижда — с пресеклив глас отвърна младото момиче.

Сърцето го заболя, когато видя как тя сви едното си рамо и излезе от стаята.

Тина кръстосваше напред-назад из стаята си, давайки воля на гнева си.

— Може и да не е толкова лошо — опитваше се да я успокои Ейда. — Бракът може да го промени. Знаеш, че хората се променят.

— Не, не е вярно — просто с времето все повече показват истинската си същност — убедено възрази Тина. — Проклети мъже! Повечето са презрени негодници!

— Ако жената е умна — продължи Ейда, — мъжът може да се промени — прислужницата реши, че няма смисъл да я успокоява и залъгва с празни приказки. В момента питомката й се нуждаеше от помощ, съвет и най-вече — от истината. Щеше да й помогне с каквото може и като начало ще й обясни някои неща за мъжете и жените.

Тина спря да крачи.

— Какво искаш да кажеш с това „ако жената е умна“?

— Една жена, истинската жена, притежава оръжия, които могат да победят всеки мъж, независимо дали е лорд, граф или дори крал.

Тина се отпусна на един стол и погледна замислено Ейда.

— Имаш предвид с красотата си ли?

Прислужницата поклати глава.

— Красотата е само една малка част от това умение. При това невинаги е необходима, макар да не отричам, че може да бъде полезна. Говоря за женската чувственост. Повечето жени не си служат с нея, дори не я притежават. Като майка ти.

Тина се замисли за миг.

— Майка ми постига своето със сълзи.

— Да, но помисли си колко много я презира нейният съпруг за това!

— Значи бракът и раждането на деца не гарантират тази чувственост?

— Не. Тя се крие в начина, по който една жена се облича, за да съблазни мъжа, да му достави удоволствие, да възбуди въображението му и да разпали желание у него. Чувствеността е стаена в нейните очи, когато го поглежда, обещавайки му рая. Очите са много важни, но не толкова, колкото устните. Любовта е създадена да служи на страстта и да шепне думите, които един мъж копнее да чуе. Нежни думи, съблазнителни, мили и сладки, думи, изпълнени с разбиране и съчувствие. Устата служи и за да се храниш с нея, и вярваш или не, но начинът, по който го правиш, също може да бъде чувствен и възбуждащ. Мъжете обичат да се смеят. Една умна и остроумна жена като теб е истински дар от Бога.

— Но, Ейда, аз нямам никакъв любовен опит — побърза да я увери Тина, в случай че възпитателката й подозираше, че е спала с мъже.

— Знам това, но много скоро ще имаш. Запомни, най-важният орган на чувствеността е умът ти, а не това, което е между краката ти.

Страните на Тина пламнаха от смущение, но тя бе благодарна на Ейда, задето толкова откровено разговаряше с нея по тези въпроси.

— Нима това, което е между краката ми, не е важно? — попита момичето.

— О, скъпа, много е важно. Обаче помисли! Има две места, по които мъжете и жените се различават — гърдите и слабините, и мъжете никога не могат да им се наситят. Цялото ти тяло е оръжие. Твоята кожа е като кадифе, косата ти — като коприна. Един истински мъж иска всичко от една жена. Иска да я помирише, да я вкуси.

Очите на Тина се разшириха и Ейда разбра, че повереницата й за пръв път чува за тези неща.

— В този момент ти притежаваш невинна чувственост, която привлича мъжете като магнит. Когато придобиеш опит, това ще ти даде самочувствие и увереност в женската ти власт над всички мъже, както и само над един конкретен. С всеки друг мъж, освен със съпруга ти, твоята чувственост трябва да бъде много фина и изтънчена. Но когато си сама с отредения за теб мъж, тя трябва да бъде дръзка и открита. Много важно е да запомниш едно нещо — повечето жени никога или много рядко се научават да обичат секса. Невъзможно е да се преструваш в това. Трябва да си способна да се отдадеш на съпруга си цялата, без остатък, и искрено да се наслаждаваш на всичко, което прави с теб. Да се научиш да бъдеш чувствена жена и винаги готова за любовни забавления. Тогава той ще стане твой роб до гроб. Ще притежаваш и тялото, и душата му. Рамзи Дъглас е изключително силен мъж и ако успееш да го покориш, ще изпиташ божествено удовлетворение.

Внезапно Тина избухна в смях. Припомни си някои от срещите им. Знаеше, че когато я събори на двора, той имаше желание да натрие лицето й в калта. Припомни си как тъмносивите му очи потъмняха застрашително, когато го удари с камшика си за езда, и с каква сила бе извил ръката й, за да я принуди да го пусне. Но последната им среща бе най-ярка в паметта й: Черния Рам Дъглас я зарязва насред дансинга, зачерквайки я завинаги от живота си.

— Господи, иска ми се да видя лицето му, когато му съобщят, че трябва да се ожени за мен.

— Нашата съдба е предначертана от звездите. Не можем да я променим — бяха последните думи на Ейда, преди да излезе от стаята.

Когато остана сама, смехът на Тина се превърна в горчиви ридания и тя се хвърли на леглото, заравяйки лице във възглавницата. Проклинаше старата Мег, която бе предсказала всичко това. В главата й съвсем ясно отекнаха думите на циганката: „Ти ще се забъркаш с тъмнокос мъж, чийто символ е овенът. Той ще властва над теб.“ В този миг Тина се закле с цялото си сърце:

— Аз ще съм тази, която ще властва над него!

Глава 16

Граф Ангъс не изглеждаше доволен въпреки уискито, което Рамзи щедро му наливаше. Домакинът пресуши на един дъх чашата си и алкохолът опари вътрешностите му.

— Отговорът е не.

— Кълна се в Христовите рани, аз преглътнах гордостта си и подписах съглашение за приятелство с проклетите Хамилтън. Постъпих като истински мъж и направих това в името на доброто на клана. Така че и ти ще сториш същото и точка по въпроса!

— Да се оженя за кучката на Кенеди само защото Джейми така е решил?

— Не е само заради краля. Време е да имаш наследник.

— Бракът не е гаранция за това. Нима момичето на Хепбърн роди наследник на сина ти? Маргарет направи три спонтанни аборта, откакто кралят се ожени за нея. Най-накрая роди син, но само един Бог знае дали ще оживее!

— Можеш да спориш до Второто пришествие, но ще се ожениш за момичето на Кенеди — графът пресуши чашата си и я хвърли в огнището.

Колин влезе, накуцвайки в стаята. Той бе единственият в целия замък, който притежаваше достатъчно смелост, за да се изправи пред двамата Дъглас.

— Не виждаш ли, че сме заети? — изгледа го кръвнишки Ангъс.

— Да, но лорд Кенеди е долу и независимо от дебелите стени, може да чуе спора ви.

— Доведи го — заповяда Ангъс. — Това засяга и него.

Колин погледна към Рам.

— Аз все още съм господар в собствения си замък, макар да изглежда, че Ангъс го е забравил. Доведи го — кимна Рам.

Дамарис усети присъствието на брат си в мига, в който Роб Кенеди влезе в замъка. Излезе от старата стая и го видя да се качва по стълбите.

— Робърт, о, Робърт, ти не можеш да ме видиш, нито да ме чуеш, нали? — тихо извика тя. Докосна с обич вълненото му наметало. — Защо си тук? — запита се тя. Знаеше, че той не може да й отговори, но лесно можеше да разбере сама. Когато Колин отвори вратата на стаята на Рамзи, Дамарис се плъзна вътре и се настани на възглавниците до прозореца.

Кенеди бе облечен в носията на клана си и лицето му бе червено като косата му, в която проблясваха сребърни нишки. Роб кимна с уважение към най-могъщия граф в Шотландия.

— Ангъс — после погледът му се отмести към любимия племенник на графа. — Дъглас.

— Седни, човече — покани го Ангъс. — Ние никога не сме били врагове, независимо от кръвта, пролята преди петнадесет години.

Роб премина направо на въпроса.

— Ти се върна от Стърлинг заедно с Аран, така че навярно знаеш новината за отменянето на брака между Кенеди и Хамилтън.

Ангъс махна пренебрежително с ръка.

— Не може да се отмени — главите на клановете вече дадоха съгласието си.

— Преди малко двамата Хамилтън ме посетиха — продължи рязко Роб Кенеди. — Патрик е съблазнил една от дъщерите на Хауард и кралицата настоява да се оженят.

Рамзи изпита огромна радост, че най-голямото желание на врага му се е осуетило.

— Патрик Хамилтън мисли само с онази си работа… — презрително заяви той.

— Тази миризлива английска сган! — избухна Ангъс. — Хауард е заповядал на момичето да легне с него, за да се сроди с един шотландски адмирал!

По едно или друго време Рам бе преспал с всички дъщери на Хауард и сега мислено благодари на Бога, че не му бяха изиграли същия номер.

Роб се изкашля неловко. Искаше му се Дъглас да му налее чаша уиски, за да придобие смелост при изричането на следващите си думи. Погледна мургавото и враждебно лице на младия мъж и изстреля на един дъх:

— След като сега по-голямата ми дъщеря Валентина е свободна, ти предлагам да я вземеш вместо по-малката й сестра Бет.

Рам Дъглас се втренчи невярващо в него.

— Значи имаш достатъчно нахалство, за да си помислиш, че ще съм съгласен да взема, която и да е от дъщерите ти?

— Пийни едно уиски, човече — намеси се Ангъс и тупна приятелски Кенеди по гърба.

Роб преглътна парещата течност, сякаш бе вода. За пръв път изпита някаква надежда.

— Всъщност съм готов да те обезщетя много щедро, ако приемеш Валентина.

— Колко щедро? — попита Ангъс.

Рам скръсти ръце пред гърдите си, облегна се назад и изгледа студено двамата мъже, които си въобразяваха, че имат право да уреждат живота му.

— Ще й дам зестра от пет хиляди.

Ангъс бе впечатлен, макар че не го показа.

Неканеният образ на Огнената Тина Кенеди изплува в съзнанието на Рам. Видя я, възседнала гордо прекрасната арабска кобила, докато цепката на полата й разкриваше стройния й крак, с разпилени медни коси, които се стелеха по раменете й като буйната грива на тигрица. Споменът за златистите й очи и пълните, чувствени устни накара слабините мигом да пламнат. Не можеше да отрече, че кучката наистина е великолепна!

Запита се колко ли много мъже бе влудила и съблазнила. Патрик Хамилтън, циганина, собствените му братя — дори Ангъс му призна, че само като я види и се възбужда. Всички я ухажваха — Камбъл, Гордън, дори младите мъже от кралската фамилия, докато накрая тя бе уловила на въдицата си най-голямата риба, наследника на адмирала на Шотландия и негов смъртен враг.

Внезапно осъзна какъв удар ще нанесе на врага си, взимайки жената, която вече бе недостъпна за Патрик Хамилтън. При тази мисъл устните му се извиха в усмивка. Проклет да е, ако се ожени за нея, но щеше я направи своя. Погледна към двамата мъже, които продължаваха да се пазарят и лениво изрече:

— Удвои зестрата.

Роб подуши победата.

— Съгласен! — побърза да отвърне той.

Рам вдигна ръка, за да му покаже, че още не е свършил.

— А каква собственост ще й дадеш?

Докато Кенеди трескаво прехвърляше наум именията си, Ангъс се отпусна доволно и остави Рамзи да преговаря. Племенникът му бе умен мъж и отлично се грижеше за интересите си.

Роб първо си помисли за Дънър, но след това му хрумна нещо по-добро. Ако предложи на Рам земя, която е близо до любимия му Касъл Дъглас и до границата, може би той ще бъде твърде силно изкушен, за да му откаже.

— Притежавам земи в Къркъбри, на другия бряг на река Дий, близо до Касъл Дъглас. Ще ги прехвърля на Валентина и нейните наследници.

Рам изпита възхищение към умния си противник. Не бе предложил да препише земите на Дъглас.

— Не е достатъчно — спокойно заяви той.

Ангъс отвори уста, за да го скастри, но я затвори, когато племенникът му отново заговори.

— Нуждая се от още кораби — безцеремонно обяви Рам.

— Господи, наистина умееш да се пазариш! — избухна Роб, който държеше на корабите си много повече, отколкото на земите си. Неохотно предложи най-малкия си кораб „Скотия“.

Рам кимна замислено.

— Един от твоите кораби в момента е закотвен в пристанището Солуей. Винаги му се възхищавам, когато отивам да патрулирам по границата и минавам оттам.

Кенеди стисна устни, опитвайки се да прикрие недоволството си. Това бе един от най-хубавите му кораби. Настъпи напрегната тишина. Дъглас изглеждаше така, сякаш и пет пари не дава за изхода на пазарлъка. Накрая Кенеди се предаде.

— Печелиш, дяволите да те… ще ти дам „Валентина“.

Устните на Рам се извиха, когато чу името на кораба.

— Ще си помисля за предложението — нехайно изрече той.

— И кога ще ми съобщиш отговора си? — гневно попита Роб.

— Когато взема решение — загадъчно отвърна Рам.

Роб Кенеди нахлузи шапката на главата си и се обърна на пети в безсилен гняв. Дамарис го последва навън. Бе ужасена. Не можеше да влезе във връзка с брат си, но знаеше, че трябва да направи нещо, каквото и да е то!

— Ти си по-хитър и от мен — с възхищение отбеляза Ангъс.

— Съмнявам се — сухо процеди Рам.

Ангъс поклати глава.

— Ти наистина си най-умният негодник, когото съм познавал. Да му измъкнеш и кораба след всичките пари и земи, особено след като много добре знаеш, че така и така ще се ожениш за момичето.

— Нима нямам право сам да решавам съдбата си? — ядно изкрещя Рам.

— Решението вече е взето. Ще се ожениш за дъщерята на Кенеди, независимо дали го искаш или не — категорично заяви Арчибалд.

— Ще видим — тихо каза Рам, овладявайки с усилие гнева си.

Дамарис гледаше, изпълнена с отчаяние, как брат й се отдалечава от замъка. Трябва да е луд, щом е готов да пожертва Валентина и да я даде на един от омразните Дъглас! След като знаеше какво се бе случило със сестра му в същия този замък, как можеше да позволи на дъщеря си да се омъжи за Дъглас? Дамарис бе истински разстроена, задето не можеше да общува с никого. Беше обезумяла от тревога, но не можеше да стори нищо, за да се намеси. И все пак имаше още една душа, която можеше да я чува и вижда. Александър бе единствената й възможност. Може би двамата заедно щяха да измислят план за действие. Въпреки че това означаваше да престъпи принципите си, Дамарис тръгна да го търси и най-после го откри.

— Уреден е брак между племенницата ми Валентина и Рам Дъглас. Моят брат бе тук, но аз не можах да осъществя контакт с него. По дяволите, Алекс, трябва да спрем това! — отчаяно изрече тя.

— Валентина Кенеди е най-подходящата жена за Рам Дъглас. Сигурен съм.

— Проклет да си, Алекс! Аз чух разговора им. Той дори не я иска. Брат ми му предложи пари, земя и любимия си кораб, а Рам дори не даде съгласието си. Ще ми помогнеш ли да намеря начин, за да попреча на този брак?

Александър й се усмихна.

— Той я иска също толкова силно, както някога аз желаех теб. Нищо не ме спря, Дамарис, както нищо няма да спре Рам. Познаваш мъжете Дъглас.

— Да, за мое огромно съжаление ти се оказа жесток и безсърдечен!

Очите на Александър светнаха от удоволствие. Отметна глава и избухна в искрен смях.

— Защо се смееш, сякаш си полудял? — възмути се Дамарис.

— Защото ти разговаряш с мен, любима!

Тя вдигна ръка, за да го удари, но той хвана китката й и я привлече към себе си.

— Няма значение, че се караме като куче и котка. След петнадесет години мълчание дори това ми харесва. Обичам те! — притисна я в обятията си и сведе устни към нейните. Дамарис избледня и изчезна, но не и преди той да я целуне.

Когато Роб Кенеди се върна в Дун, цялото домакинство бе нетърпеливо да узнае какво се бе случило в Дъглас. Първа го притисна Елизабет.

— Милорд, сложете край на мъките ми. Той настоява ли да вземе Бет?

— Не — искрено отвърна Роб.

Елизабет се отпусна облекчена върху леглото. Сълзи замъглиха погледа й, докато съпругът й сваляше дрехите си.

— Не мога да ти кажа нищо повече, освен че ще стане така както иска Рам Дъглас или въобще няма да стане. Надявам се, че си доволна, жено. Пожертвах Тина, за да спася твоята скъпоценна Бет. Той е твърд човек и ще прекърши волята й.

— Може би няма да е толкова зле. Валентина винаги се е нуждаела от здрава ръка, за да я обуздава. Косата ми се изправи, когато чух онова, което Кърсти ми разказа за нея.

— Тази изсъхнала стара мома! Тя ревнува, защото момичето блика от живот и енергия. Дори в стая, пълна с красиви жени, Валентина ще блести с удивителната си красота!

Елизабет побърза да уведоми Бет, че смъртната й присъда вече е отменена. Лицето на малката й дъщеря възвърна цвета си, а Ейда се извини и отиде да съобщи новините на Тина. Девойката току-що се бе върнала от езда и докато й помагаше да свали костюма си, прислужницата започна да я съветва.

— Когато Дъглас дойде, за да поиска ръката ти, облечи най-хубавата си рокля. Трябва да го накараш да оцени това, което ще получи. Дръж острия си език зад зъбите и бъди мила и изпълнена с покорство. Мъжът се чувства по-уверен в присъствието на нежна и слаба жена. Няма да спечелиш нищо, ако се покажеш опърничава и твърдоглава и от първия миг го настроиш срещу себе си. Но като се държиш плахо и свенливо, ще положиш началото на неговото робство.

— Изглежда знаеш как да се държиш с мъжете, Ейда. Ще послушам съвета ти. Ще изглеждам като същинска божа кравица.

Жената вдигна фината дреха, която шиеше. Беше изработена от ефирна розова материя и бе предназначена за първата брачна нощ.

Внезапно Тина усети как коленете й омекват.

— Ейда, няма да мога да се справя без теб. Ще се съгласиш ли да напуснеш Дун и да дойдеш с мен в Дъглас?

— С най-голямо удоволствие, ако убедиш майка си да ме пусне.

— Веднага ще отида при нея. Няма да я моля, просто ще я уведомя за решението си. Освен това ще й заявя, че ще взема и господин Бюрк. Нали тъкмо тя ми обясни, че понякога се налага да правим жертви — горчиво завърши Тина.

От три дни оранжево-розовата рокля бе извадена и приготвена, за да може Тина бързо да я облече, когато пристигне Дъглас. И макар че той отложи колкото можа посещението си, в крайна сметка се появи.

Ейда плъзна роклята внимателно през главата на Тина, закопча малките перлени копчета на корсажа й и накрая настани питомката си пред огледалото, за да вплете перлен наниз в блестящите й червени къдрици. Валентина се изпълни с увереност. Знаеше, че никога досега не бе изглеждала по-красива. Когато дойде прислужникът, за да я повика, тя бе напълно готова.

Докато приближаваше стаята, чу дълбок глас, който ясно изрече:

— Доведете я, за да мога да я огледам.

Арогантният кучи син говореше така, сякаш бе дошъл да си купува кобила! Тина преброи до десет, припомни си съветите на Ейда и преглътна гнева си. Пое дълбоко дъх, сведе клепачи и пристъпи в стаята.

Красотата й го свари неподготвен. Придаде суров израз на лицето си, за да не отгатне вълнението му. Тъмносивите му очи се впиха продължително в нея. Самоувереността й започна да се стопява. Лицето му бе издялано като от камък, устните — чувствени, а брадичката — упорита. Тина видя съвсем ясно надменната гордост, която се излъчваше от всяка частица на силното му тяло. Беше облечен в черно от главата до петите, с изключение на пурпурния символ на клана му — Кървящото сърце на Дъглас.

Валентина знаеше, че в този миг се среща със съдбата си. С усилие на волята устоя на омайващото притегляне, което излъчваше, и отмести поглед.

— Прицелили сте се нависоко, лейди — рязко рече той.

Очите й се разшириха. Нима тази свиня намекваше, че не го заслужава? Прехапа език, за да възпре язвителния отговор, който напираше на устните й.

— На колко си години? — студено попита той.

— На седемнадесет и всичките ми зъби са здрави — думите сами се изплъзнаха. — Разбирам, че ухажването е като война и кавалерството отстъпва пред изгодата.

— Ухажването? — засмя се младият мъж. — Няма да се церемоня. Аз съм прям човек. Ние двамата сме с напълно несъвместими характери. Ти си дръзка и избухлива. Освен това си суетна и разглезена и не си от голяма полза, за който и да е мъж. Както и да е, говори се, че всички жени Кенеди са известни с разпуснатия си нрав.

— Човече, прекаляваш с прямота си — възрази баща й.

Тина обезоръжаващо му се усмихна.

— Мъжете Дъглас са прочути с амбицията, гордостта, алчността и предателството си.

— И смелостта си… — добави Рам със зловеща усмивка.

— Имаш много високо мнение за себе си! — обвинително рече Тина.

— Да, всички шотландци сме такива — съгласи се той.

— Това е най-странното предложение за брак, което съм получавала — отбеляза девойката и очите й се присвиха в две златисти цепки.

Той се извърна от нея и заговори на Роб Кенеди.

— Аз не предлагам брак. Не и за сега. Предлагам само временен брак. И двете страни са свободни да се откажат, ако се окаже, че съюзът не ги удовлетворява.

Валентина замръзна на място, сякаш я бе ударила мълния.

Лицето на Роб Кенеди придоби морав оттенък и той отвори уста да възрази, но Рам Дъглас го изпревари.

— Разбира се, аз ще подпиша договор, с който се задължавам да се оженя за нея, ако забременее.

Въздухът в стаята се нажежи до крайност.

— Нека поговоря с нея насаме — предложи Рам на Кенеди. — След това ще я оставим сама да реши.

Роб бе принуден да се съгласи и неохотно излезе от стаята.

— Ти си момиче, което не е известно с целомъдрието си. Нужно е хапчето да е покрито с голямо количество захар, когато и други мъже са го близали преди това. За твой късмет родителите ти са готови да ми заплатят щедро, за да ги освободя от теб.

Омразата, избухнала в гърдите й към този мъж, едва не я заслепи. Той я обиждаше! Не бе възможно родителите й да му плащат заради нея! През виолетовата пелена на гнева си тя зърна символа на гърдите му. В този миг даде тържествена клетва, че нейното сърце никога няма да кърви, но неговото със сигурност ще се облива в кръв. Той бе предизвикателството на живота й. Мислено отправи гореща благодарност към старинния шотландски обичай.

— Временният брак ме устройва много повече от истинския брак. Твърде умно от твоя страна, че си се сетил за това. По този начин ще се удовлетвори желанието на краля и графовете, а след няколко месеца двамата ще бъдем свободни един от друг.

— В такъв случай въпросът е решен — това не бе въпрос, но следващите му думи бяха. — Истински ли са?

— Кои?

— Гърдите ти. Истински ли са, или са само подплънки? — с два скока се намери пред нея. Разкопча перлените копчета, пъхна ръце под корсажа й и обхвана заоблената й гръд.

Устата й се разтвори от изумление, а гъстите й черни мигли се повдигнаха, разкривайки гневно блесналите й очи.

Притъпената болка в слабините му мигом се замени от удоволствие и усети как се възбужда. Мъжът не направи усилие да прикрие пламналото си желание.

Тина бавно сведе поглед.

— Това истинско ли е или е само подплънки? — ръката й дръзко се протегна, за да обхване издутината между краката му.

Рам усети как нещо в него омекна. Тъмните му очи се впиха в нейните и в този миг тя изпита желание да разкъса безсрамното му лице на части. Но в следващия устните му се впиха в нейните, водени от силното мъжко желание да я подчини на волята си. Страстта му към нея бе изписана ясно на лицето му. Тина разбра, че дързостта й я бе поставила в опасно положение. Мили Боже, защо бе казала и направила такива възмутителни неща, без да се замисли за последствията? Той бе от мъжете, които винаги взимаха това, което желаят, където и когато поискат. А в този момент бе съвсем явно какво бе желанието му. Младото момиче знаеше, че трябва незабавно да направи нещо, за да се измъкне от трудното положение и да спаси девствеността си. Когато устните му се впиха отново в нейните, тя захапа устната му. Рам изруга, а Тина побягна към вратата, закопчавайки припряно роклята си. Завъртя дръжката и рече:

— Татко, смятам, че постигнахме съгласие.

По-възрастният мъж въздъхна облекчено и влезе в стаята. Дъглас си тръгна, без да каже нищо повече. Тина внезапно се изпълни с възторг. Ейда бе права! Тя притежаваше силни оръжия. Ако се научи да си служи умело с тях, щеше да го победи!

— Момичето ми, сигурна ли си? — загрижено попита баща й. — Ще отида при краля и ще му кажа, че този съюз е невъзможен.

— Не, не. Напълно ме устройва, татко. Само си помисли за съжалителните погледи, които ще ми отправят, когато се разчуе, че Патрик Хамилтън ме е зарязал. Няма да се преструвам, че няма да получа погледи и като жена на Рамзи Дъглас, но те поне няма да бъдат изпълнени със съжаление — сви рамене. — Ние се познаваме по-добре, отколкото предполагаш. Докато ти беше в морето, аз гостувах в замъка му. Между нас има несвършена работа.

Лорд Кенеди едновременно бе изненадан и в същото време не чак толкова. Беше ги виждал заедно в Стърлинг и бе разбрал, че помежду им прехвръкват искри, все едно да поднесеш запален фитил към буре с барут. В момента те сякаш се мразеха един друг, а това ги привличаше по странен начин.

— Обещай ми, че ако те нарани по някакъв начин, незабавно ще го напуснеш и ще се върнеш у дома.

Тя кимна. Не посмя да го попита дали е трябвало да плати на Дъглас, за да я вземе.

— Не се ли нуждаеш от повече време? Събота е прекалено скоро.

— Събота е добре. Зарът е хвърлен. Помисли си за облекчението, което ще изпиташ, след като вече няма да съм в Дун, за да правя разни бели.

В петък вечер всичко бе готово. Дрехите й изпълваха десет сандъка, но, разбира се, в тях бяха подредени и комплектите спално бельо, сребърните прибори, както и скъпоценностите й, една част от които бе наследство от семейството на майка й, а друга — от семейство Кенеди.

Кухненското оборудване на господин Бюрк, домакинските му пособия и продуктите напълниха две каруци. Тина бе решила да се настани в спалнята, която някога бе принадлежала на Дамарис. Нямаше да взима собственото си легло, но спалното й бельо и чаршафите бяха изпрани и грижливо сгънати със стръкчета изсушена лавандула между тях. Опакова и спалните си покривки, върху които бяха избродирани сребърни делфини. Не забрави и копринения килим в тъмнозлатисто и опушено кафяво. Накрая в каруцата бе натоварена и ваната й във форма на морска раковина, украсена с красиви рисунки.

Взе червеникавокафявата си кобила, както и Индиго. За да направи напук на Рам Дъглас, отначало реши да не взима Индиго, но после размисли. Всеки път, когато я видеше да язди кобилата, за която копнееше, гледката щеше да бъде като трън в плътта му. Сбогува се с майка си, която отново бе на легло, преструвайки се на болна, за да не бъде принудена да замине за Дъглас за церемонията.

Бет се опита да й благодари, че я бе спасила от съдба, по-страшна и от смъртта, но Тина отклони благодарностите и я посъветва да побърза да хване за съпруг лорд Андрю Кенеди, преди да й изберат някой друг жених. Ала сега, докато седеше тъжно край огнището с Ейда, имаше чувството, че всичката й енергия и жизненост бяха отлетели.

Най-накрая пое дълбоко дъх и си призна.

— Ейда, аз се държах възмутително и доста скандално, когато Рамзи Дъглас пристигна с обидното си предложение.

— Тина, временният брак не е нещо обидно. Това е старинен и почитан шотландски обичай. Всъщност по замисъл и цели е все едно истински брак. Ти имаш една година, през която да решиш дали този съюз може да стане постоянен. След една година този брак става законен и се укрепва с официална сватбена церемония. Той е обещал да се ожени за теб и по-рано, ако забременееш. Във всичките му замъци ще се отнасят към теб с нужното уважение и почит. За всички, ти ще бъдеш лейди Дъглас.

— Няма да нося проклетото му име! Мразя Рам Дъглас! Той е самодоволно и арогантно копеле! Искам да го накарам да падне на колене — не, искам да го унищожа!

— Има само един начин, за да го подчиниш, Тина.

— Да, знам. Ще се опитам да го накарам да се влюби в мен. И когато го доведа до състояние, че да не може да живее без мен, ще се изсмея в лицето му и ще го напусна! — пламенно се закани девойката.

— Е, никога няма да успееш да доведеш Буйната глава Дъглас до това състояние, ако не го съблазниш и не го направиш роб на твоята чувственост.

— Знам, че ме желае — изчерви се Тина. — Не може да откъсне ръцете си от мен. Разкопча роклята ми и милва гърдите ми под предлог, че искал да се увери дали са истински.

Ейда повдигна вежди.

— Докато баща ти е бил отвън пред вратата? И ти как реагира?

— Аз… аз докоснах неговия член и поисках да узная дали е истински, или го е уголемил с подплънки.

— Господи, Тина, ти си невъзможна! Сега вече разбирам какво имаше предвид, като ми каза, че си се държала възмутително и скандално!

— Обаче имам малък проблем. Той си мисли, че имам голям сексуален опит.

— Чудя се защо ли? — сухо промърмори Ейда.

— Всъщност съм пълна невежа по тези въпроси. Как, за Бога, ще го направя роб на чувствеността си?

— Скъпа, Рам Дъглас много скоро ще те научи на всичко, което трябва да знаеш. Разбери какво му харесва, погрижи се да задоволиш нуждите и желанията му. Репутацията му на изкусен любовник е легендарна. Предполагам разбираш, че в прякора му Буйната глава има намек и за сексуалните му способности?

— Не, не съм осъзнавала… Ейда, страх ме е. Той е огромен, прилича на жребец. Виждала съм как фучат и се мятат кобилите, когато жребците ги възседнат за пръв път.

— О, скъпа, ще трябва някак си да го преживееш. Ще има болка и кръв, но не се отчайвай и не се сковавай, както повечето жени правят. Позволи му да ти достави удоволствие. Нищо на света не може да се сравни с пълното задоволяване на плътта. Започва с леки искри на желание, които постоянно се издигат до непоносими висоти. Ако в този миг му отдадеш тялото си изцяло, ще изпиташ невероятно блаженство и екстаз. С други думи ще познаеш рая на земята.

— Звучи много тайнствено.

— И е така! И колкото повече той вижда, че се наслаждаваш, толкова повече ще се наслаждава и той и ще се стреми всеки следващ път да ти доставя все по-голямо и по-голямо удоволствие. Не мисли, че само мъжете могат да изпитват страст. Огромна заблуда е, че мъжете го правят само за удоволствие, а жените от любов. Мъжете си мислят за секса като за завоевание, докато осъзнаят, че истинската сила се крие в удоволствието, което успяват да доставят на любимата жена. Обсеби тялото и душата му чрез страстта му към теб. Много скоро ще се окаже завинаги в плен не само на страстта, но и на любовта.

— Ейда, той наистина ме плаши, но проклета да съм, ако му позволя да го разбере!

По-възрастната жена я прегърна с обич.

— Хайде, иди да поспиш. Имам пълна вяра в теб. Ти проявяваш страст във всяко нещо в живота си и е невъзможно да останеш студена и безразлична в леглото.

Глава 17

Лейди Валентина яздеше между баща си и Арчибалд Кенеди, граф Касилис. Братята й Дънкан и Дейвид, заедно с голям брой воини от клана Кенеди, яздеха начело на кавалкадата, а най-отзад ги следваха каруците с багажа. Освен Ейда и господин Бюрк баща й настоя да вземе със себе си собствен коняр, а майка й, й предостави една от камериерките си на име Нел.

Всички мъже бяха облечени в шотландски носии в зелено и червено — цветовете на клана Кенеди — и дори Тина бе преметнала през рамо върху модната си зелена дреха за езда широк драпиран шал в зелено и червено. Седеше върху седлото гордо изправена, с царствената осанка на кралица, а в главата й продължаваха да звучат думите на Ейда. Тъй като прислужницата й бе англичанка, тя можеше по-добре да прецени шотландците, дори по-точно и от самите тях.

— Шотландия е дива и сурова страна, жестока и безкомпромисна. Мъжете й са също като нея, Тина. Те са силни, арогантни и полуцивилизовани. Могат да оцелеят единствено ако се закълнат във вечна вярност към клана. Шотландия е земя с една от най-кървавите истории в света. Келтската кръв прави шотландците още по-диви и по-горди. Вие двамата с Рам Дъглас си приличате много. И двамата сте страстни и буйни натури. Шотландската ви избухливост и безразсъдство подклажда личните вражди и вие се наслаждавате на борбите помежду си. Ако смяташ да го покориш, никога не бива да се опитваш да го правиш със сила, защото той е по-силен от теб. Можеш да го постигнеш единствено с хитрост. Сложи си кадифени ръкавици, когато се дуелираш с него, и винаги бъди нащрек. Дразни го, накарай го да се смее заедно с теб, да те обича и когато е най-уязвим, го обезоръжи. После забий острието си право в сърцето му!

Когато наближи замъка Дъглас, Тина си припомни онзи дъждовен ден, в който се бе престорила, че е паднала от коня, и Рам Дъглас бе дошъл и я бе отнесъл вътре. Потръпна при мисълта за невероятната му сила. Сега бе лято и времето бе меко и топло. Нямаше никаква причина да трепери, смъмри се девойката, разкопча високата яка на роклята си и опипа наниза от мъниста, който носеше, за да я предпазва от злото.

Тропотът на конските копита по подвижния мост отекна някак си глухо и застрашително. Когато влязоха във вътрешния двор, Тина видя, че приготовленията за тазвечерното събитие бяха в пълен ход. Жълти, оранжеви и зелени зеленчуци надничаха от препълнените кошници. Каци, пълни със стриди и раци, бяха подредени покрай стените, а двама слуги ги почистваха от черупките.

В другия край на двора два големи вола се въртяха бавно над огъня, а мазнината, стичаща се от тях, съскаше върху въглените. Ловджийската хрътка Бузер бе приклекнала на задните си крака, вперила немигащ поглед в цвъртящото месо.

Конярите на Дъглас се втурнаха, за да се погрижат за конете. Тъмнокосите им глави контрастираха с ярките червени коси на гостите. Граф Ангъс излезе, за да поздрави графа на Касилис, а Рамзи Дъглас приветства официално първо Роб Кенеди, преди да обърне внимание на Валентина.

Господин Бюрк, който яздеше червеникавокафявата кобила на Тина, скочи от седлото и мигом се озова до господарката си, избутвайки настрани двамата коняри на Дъглас и Кенеди. Очите на Рам се разшириха, после се присвиха, когато видя елегантния, висок и строен мъж с красиво лице. Беше учил известно време в Париж и никога не бе виждал толкова привлекателен мъж извън пределите на Франция. Подозренията му за близостта им се потвърдиха, когато видя изисканият кавалер да вдига ръце с думите:

— Позволи ми, cherie.

Рам остави Роб Кенеди и пристъпи към двойката, за да ги наблюдава по-отблизо. Тина дари французина с ослепителна усмивка и се наведе към него.

— Отърваваш ме от задълженията ми — изръмжа Дъглас.

Тина полетя към разтворените ръце на господин Бюрк сред вихрушка от шумолящи фусти. Когато стъпи на земята, погледна намусената физиономия на шотландеца и мило рече:

— Господин Бюрк ми е крайно необходим, милорд.

— За какво? — студено попита Дъглас.

— Господин Бюрк е моят главен готвач.

— Твоят главен готвач? — смаяно възкликна Рам. — Да не смяташ, че в Дъглас няма достатъчно слуги?

Смехът й се понесе като звън на сребърни звънчета.

— Ах, сър, не се съмнявам, че имате готвачи, миячки и прислужници в кухнята, но съм сигурна, че нямате такъв, който да се сравни с господин Бюрк. Той е най-изисканият главен готвач в Шотландия и е мой.

Докато Дъглас я фиксираше с унищожителния си поглед, французинът се извини и отиде да надзирава разтоварването на скъпоценните му прибори и пособия.

— Толкова е превзет, че се чудя как пикае — изрече с отвращение Дъглас, а Тина се засмя, за да покаже, че шегата му я е развеселила. Той протегна пръст, за да докосне наниза от мъниста около шията й.

— Да не би да се опитваш да правиш магии и да призоваваш дявола? — подигравателно попита младият мъж.

Тина стрелна с поглед мрачния граф Ангъс и доверително му прошепна:

— Сигурно съм успяла, защото Арчибалд е тук!

Рам избухна в гръмогласен смях, а тя го дари с чаровен поглед изпод полуспуснатите си черни мигли.

— Изглежда двамата добре се забавляваме — отбеляза девойката. — Какво повече могат да желаят един мъж и една жена? Освен пари, земя и кораби, разбира се? — добави със саркастична нотка в гласа.

— Понеже много добре познавам жените, знам, че като се стъмни, ще поискаш и други услуги от мен.

Отговорите му бяха много по-остроумни, отколкото бе очаквала. Във всичките му думи можеше да се крие повече от едно значение. Тина реши да си премери сили с находчивостта му, впи поглед в устните му и задъхано изрече:

— Ах, милорд, едва ли ще дочакам да се стъмни, за да се възползвам от услугите ви. Ще се качите ли още сега с мен в стаята ми?

— Вашето желание е заповед за мен, мадам — многозначително отвърна Рам.

— Добре, в такъв случай няма да възразите, ако поискам да се настаня в стаята, която е принадлежала на моята леля Дамарис — обърна се да повика Ейда и видя, че към тях приближава Гавин, братът на Рам. — Ейда, погрижи се да отнесат сандъците ми в моята стая. Ще се настаня в спалнята на Дамарис — заповяда тя, извърна се към Рам и дяволито му се усмихна. — Ето, че идва друг, който да ви отърве от задълженията ви. Сигурна съм, че Гавин с удоволствие ще ме заведе горе, за да се запозная с новия си дом — изгледа дръзко бъдещия си девер и го хвана под ръка. — Как ли бих се справила без помощта ви, сър? Трябва да сваля дрехите си за езда и да се изкъпя.

Гавин се ухили до уши, а Рам едва се сдържа да не го сграбчи за шията.

Графовете бяха нетърпеливи да се заемат с деловите въпроси по уреждането на съюза между Кенеди и Дъглас и затова се оттеглиха в старинната оръжейна стая на замъка, където от векове се съвещаваха главите на клана.

Рам предложи на гостите си греяна бира с джин, която Роб прие с благодарност, за да отмие прахта, полепнала по гърлото му от пътуването. Обаче графовете отказаха презрително, предпочитайки кехлибареното уиски. Рам наля по два пръста от уханната течност в чаши от венециански кристал и всички насядаха около голямата кръгла маса.

Роб Кенеди подписа документа за собственост върху земите в Къркъбри, след което връчи на Дъглас и документите за собственост върху корабите „Скотия“ и „Валентина“. Подразбираше се, че те ще плават под командването на капитаните на Дъглас.

В замяна Рам Дъглас подписа гаранция, че ще се ожени веднага за лейди Валентина Кенеди, ако тя забременее. Временният брак не изискваше подписване на писмен договор, а само устна клетва в присъствието на двете семейства и церемонията щеше да се извърши по-късно през деня. Дойде ред на най-важния документ, който кралят бе изискал от главите на двата могъщи клана. Договорът за приятелство между клановете Кенеди и Дъглас бе подписан от двамата графове, а Роб Кенеди и Рам Дъглас бяха свидетели. Разтопиха парче восък и четиримата подпечатаха с пръстените си шумолящия пергамент. Накрая Роб Кенеди даде на Рам Дъглас банков ордер за десет хиляди шотландски лири. Ангъс настоя всички да вдигнат тост с чисто уиски и Рам изпита странно удоволствие, когато течността се разля по вътрешностите му.

Тина се изкачи по стълбите, съпровождана от Ейда и Гавин. На горната площадка ги посрещна Колин, който гостоприемно протегна ръка.

— Добре дошла в замъка Дъглас, лейди Кенеди. Сигурен съм, че ще имаш нужда от приятел в този дом. За мен ще бъде голяма чест, ако ме приемеш за такъв.

— Колин — с нисък глас промълви тя и се вгледа с благодарност в очите му. — За мен е чест да ми бъдеш приятел.

Той я привлече към себе си и я целуна леко по челото. Ейда видя как ръцете им се докоснаха в безмълвна клетва.

— Искам да се настаня в стаята на Дамарис.

В очите му пламна странна светлина.

— Знаех, че ще поискаш — просто отвърна той и я поведе надолу по коридора. Отвори вратата и се отдръпна, за да й направи път.

Тина влезе и протегна ръка към красивия портрет над камината.

— Художникът е я пресъздал съвсем точно — отбеляза, докато Ейда гледаше портрета. — Бил е истински майстор.

— Благодаря ти — тихо рече Колин.

Очите на Тина се разшириха.

— Ти ли си я нарисувал, Колин?

— Да, но ти се възхищаваш на красотата на дамата, а не на незначителния ми талант.

В един тъмен ъгъл на стаята Дамарис се изчерви. Спомняше си как бе позирала за портрета, сякаш бе станало вчера. Дълбоко в сърцето си знаеше, че Колин изпитва не само братска привързаност към нея.

— Ще те оставя в ръцете на слугите. Ако някой от тях се осмели да не ти се подчини и не изпълни желанията ти, лично ще се разправям с него.

Дамарис видя смаяно как в стаята влязоха дузина прислужници, носейки сандъци, килим, спално бельо и необикновена вана. След петнадесет години усамотение тук щяха да настъпят истински промени.

Появи се един млад паж с поднос, върху който бяха подредени чиния с овесени питки и бутилка вино. Тина взе подноса и го изпрати да донесе гореща вода за ваната.

— Яла ли си нещо днес? — попита Ейда, оглеждайки бледите страни на повереницата си.

Девойката поклати глава и сбърчи нос.

— Овесените питки ще бъдат като дървени стърготини в устата ми.

— Е, няма да ти позволя да пиеш вино, преди да хапнеш нещо. Понякога ставаш невъзможна и без вино — Ейда нареди на Нел да извади роклите на Тина и да ги закачи в масивния гардероб. — Докато си във ваната, аз ще приготвя роклята ти. Къде, за Бога, съм сложила кремавите къдрички, които отиват на роклята?

Изминаха два часа преди лейди Валентина да се изкъпе и облече в тежката рокля от кремав сатен, чиито корсаж бе избродиран със ситни перли. Скромното квадратно деколте само загатваше за облите гърди, а брадичката й бе високо вдигната, подпирана от къдричките с перли по края. Разпуснатата й коса й се стелеше по красивите й рамене като буен поток, както подхождаше на девица. Нежната й главица сякаш се огъваше под тежестта на пищната копринена маса тъмночервени къдрици.

Баща й я придружи надолу по стълбите, но Рам не я чакаше в подножието. Вместо това граф Ангъс обви собственически ръка около тънкия й кръст и рече:

— Сега тя принадлежи на Дъглас, Роб. Чакай да я погледна, преди Рам да стане неин господар — наведе тъмнокосата си глава към нея и миризмата на уиски едва не я замая. — Да отидем в залата, момиче, където ще те представя. Всички Дъглас от различни части на границата са яздили дотук, за да те зърнат и да се възхитят на красотата ти. Не, похотливи разбойнико — изръмжа графът към приближаващия се Гавин, — остави стария човек да се порадва малко на свежа плът.

Голямата зала бе пълна с тъмнокоси и мургави мъже от клана Дъглас, които крещяха, смееха се високо, пиеха и се караха. Миризмата на мъжки тела се примесваше с острия мирис на пушек, идващ от огромното огнище, както и с вкусните ухания, надигаща се от чиниите, отрупани с храна, които слугите започнаха да внасят. Празният стомах на Тина се преобърна. Зави й се свят и тя се вкопчи силно в ръката на Арчибалд, дарявайки го с най-очарователната си усмивка. Той облиза пресъхналите си устни и се вторачи в деколтето на роклята й.

— Имаш прекрасни гърди, момиче… както и прелестни устни. Кълна се, че сигурно до сутринта ще се подуят от целувки!

Лицето на Тина пламна от грубите похвали на Арчибалд. Изпита облекчение, когато видя Рам да се отдалечава от групата мъже в другия край на залата и да се запътва към тях. Арчибалд я завъртя със силната си ръка.

— Господи, готвачите на Дъглас не са ни посрамили. Погледни това, момиче.

Една свиня с дванадесетте й малки прасенца бяха опечени целите и подредени до цицките й, сякаш сучеха. Валентина, привикнала към изисканите ястия на господин Бюрк, никога досега не бе виждала нещо по-противно. Кръвта се отдръпна от лицето й и тя се свлече в безсъзнание на пода.

Рам Дъглас се отдръпна и присви очи. Ангъс избута всички настрани.

— Разкарайте се, вие, банда недодялани грубияни! Дайте възможност на момичето да си поеме въздух.

Не след дълго Тина дойде на себе си и позволи на Ангъс да й помогне да се изправи.

— Момичето припадна от глад. Господи, аз самият бих изял цял овнешки бут. Рамзи, къде, по дяволите, се губиш? Стига си дрънкал, ами се погрижи да нахраниш бъдещата си невеста.

Една силна ръка се сключи около нейната и Рам Дъглас я издърпа към себе си. Повлече я към платформата, която се издигаше пред масивната камина. Над залата се понесоха одобрителни възгласи. Тина погледна напрегнатото мургаво лице на Рам Дъглас и разбра, че е бесен. Беше ясно, че едва сдържа гнева си. Бе принуден да сключи този съюз и докато стоеше изправен до нея, Тина усети как гневната вълна облива и нея. Искаше й се да извика, че нея също я бяха насилили. Със сигурност не можеше да я обвинява за случилото се. Омразата, която се излъчваше от него, сякаш я блъскаше в гърдите.

Рамзи бе извън себе си от ярост. В този миг бе обладан от самия дявол. Беше я видял как припада. Нима се осмеляваше да идва при него, носейки вече детето на друг в утробата си? Ако това бе копелето на Хамилтън, щеше да убие негодника, а след това и нея. Със собствените си голи ръце щеше да прекърши красивото й тънко вратле.

Ледените пипала на страха стиснаха сърцето й. Ако някога насочеше кипящия си гняв към нея, кой би могъл да я спаси от този безмилостен шотландец.

Рам знаеше, че тя е прекалено красива, за да бъде почтена, но ако бе дошла бременна при него, щеше да я убие, при това с огромно удоволствие. Откъсна поглед от нея и огледа морето от мургави лица. Възхищение и желание пламтяха във всички очи. Тази хитруша ги бе очаровала само с едно повдигане на красивите си рамене. Изглежда никой не можеше да й устои. Беше прекалено горд и твърдоглав, за да им позволи да разберат, че тя го бе измамила. Хвана китката й и я стисна силно. Вдигна кристалната чаша, пълна с искряща рубинова течност и изрече думите, които ги обвързваха във временен брак.

Традиционният срок бе една година. След това щяха или да се оженят, или да се разделят.

Валентина вдигна своята чаша и повтори обета. Двамата пресушиха чашите си, после ги хвърлиха в камината, разбивайки кристала на хиляди парченца. Тълпата подивя от възторг. Ръцете на Рам я стиснаха грубо, когато се наведе, за да я целуне.

Тя знаеше, че целувката не бе за нея, а за клана — с нея искаше да им покаже, че вече е неин господар. Тина събра цялата си воля и решителност — беше започнала тази игра и щеше да я изиграе докрай. Тя се предаде, отдавайки му меките си устни и нежното си тяло. Той впери поглед в топлото създание, отпуснато в ръцете му, така покорно и женствено, и гневът се разгоря с нова сила в гърдите му.

Нито едно от ястията, наредени върху масата, не изкушиха Тина. Изпитото вино възпламени кръвта й. Забеляза, че той също ядеше малко, но пиеше много. Младата жена се боеше, че под влияние на алкохола нито той, нито тя щяха да съумеят да се контролират.

Неколцина тъмнокоси и мургави мъже започнаха да се закачат и шегуват с него, Рам стана и се отдалечи заедно с тях. След малко звучният му смях огласи залата — смееше се за пръв път през този ден. Тина се почувства изоставена и се огледа за някаква поддръжка, но всички бяха последвали примера на Рамзи и бяха станали, за да се поразтъпчат. Видя Дънкан, но преди да успее да го заговори, забеляза, че е пил твърде много и едва се държи на краката си.

— Къде е Дейви? — попита с надежда тя.

— Забавлява се с прислужниците на Дъглас — ухили се похотливо брат й.

Младата жена с ужас се отдръпна от него. Защо мъжете винаги бяха толкова груби? Всички до един приличаха на животни!

— Ела, момиче. Селяните чакат отвън вече с часове само за да могат да те зърнат — за нейно изумление граф Арчибалд Дъглас й предложи ръката си. Нямаше мъж в Шотландия с по-лоша репутация от тази на граф Ангъс. Носеше му се славата на безжалостен и тираничен господар. Мълвеше се, че всички в Шотландия се боят от него, дори и кралят.

Тина реши, че сигурно издържа много на алкохол, след като цял ден бе пил уиски и все още се владееше. Изпита тайно удоволствие, че Арчибалд се бе проявил като неин съюзник. Знаеше, че лейди Джанет Кенеди му е била любовница, и предположи, че благоразположението му се дължи на приликата й с нея. Каквато и да бе причината, нямаше да пропусне възможността да се покаже заедно с него. Ако членовете на клана Дъглас видят одобрението на своя водач, това навярно би й спечелило уважението и дори приятелството им. Влиянието му бе огромно и Тина осъзна, че в крайна сметка властта не е чак толкова лошо нещо.

Двамата се разхождаха заедно повече от час, като през цялото време Тина го омайваше с милото си държание. Беше любезна с всички — без значение дали бяха богати земевладелци или обикновени селяни — и поведението й допадна много на Арчибалд. Тя слушаше внимателно всяка негова дума, защото знаеше, че не би могла да намери по-добър учител — нямаше човек, който да знае повече от него за всичко в страната, както и по-добре да познава клана Дъглас.

След като я представи на поредния лорд Дъглас, тя се засмя кокетно.

— Милорд, струва ми се, че е достатъчно, вече не мога да ги отличавам един от друг. Винаги съм смятала, че в Шотландия има повече овце, отколкото каквото и да било друго, но вече започвам да подозирам, че има повече Дъглас, отколкото овце.

Той направи гримаса. Тина реши, че това е начинът, по който се усмихва.

— Ела с мен, момиче. Има да ти показвам още много неща.

Тя застана на прага на оръжейната зала, питайки дали може да му се довери.

Върху стената висеше голяма карта и той с гордост я поведе към нея. Голяма част — от границата чак до планините — бе защрихована с тъмнозелено, което тя предположи, че означава гори. Но Ангъс много скоро разсея заблуждението й. Очите й се разшириха, когато разбра, че с тъмнозелено са отбелязани земите на Дъглас.

— Това ще ти даде представа за нашата сила и нашата гордост. Пограничните графства Тивиътдейл и Хоик са наши, както и графство Ангъс, а също и крайречните хълмове на Ангъс, които се простират в планинската част. Този замък се намира тук, в графство Ланарк, а нашите земи се простират от тук до брега и пресичат Мидлодиан и Ист Лодиан.

— Вие притежавате всичко около Единбург на разстояние от стотици километри — каза Тина, опитвайки се да прикрие неволната нотка на благоговение в гласа си.

Лицето на Арчибалд отново се сгърчи в гримаса.

— Защо мислиш, че преместиха столицата от Стърлинг в Единбург?

Макар че въпросът бе риторичен, тя му отговори.

— Защото част от земята край Стърлинг не се владее от Дъглас.

Той й смигна, доволен, че толкова бързо схваща нещата.

— Онези двамата младежи, които срещнахме преди малко, бяха Дъглас от Килспенди и Дъглас от Лонгниди — мазолестият му пръст очерта друга линия от картата. — Земите на Дъглас се простират от Галоуей в югозападната част до Мърнс в северозападната. Ние имаме повече замъци, отколкото би могла да ги преброиш на пръсти — Танталон, Дънбар и замъка на Олдбър при Брийкин са военни гарнизони. Тук е Касъл Дъглас, нашата гордост и радост, където се сливат водите на Лох Дий и река Дий. Там са погребани сърцата на всички Дъглас.

— Само сърцата им? — любопитно попита тя.

— Понякога това е всичко, което остава на бойното поле. Първият граф е заповядал сърцето му да бъде положено в ковчеже и да бъде погребано под олтара на параклиса в замъка Дъглас. Оттогава нашият символ е Кървящото сърце на Дъглас. За нас е традиция да проливаме кръвта си за Шотландия — отново направи гримаса. — Известни сме с бурния си и изпълнен с вълнения живот.

Пръстът на Валентина докосна място в близост до замъка Дъглас. После присви очи.

— Това не би трябвало да е в тъмнозелено. Картата ви не е вярна, милорд.

Той се приближи и се втренчи там, където тя показваше.

— Земите на другия бряг на река Дий в Къркъбри принадлежат на Кенеди — твърдо заяви младата жена.

— Вече не, момиче. Те са част от цената, която баща ти плати на Рамзи.

— Мили Боже, значи е истина! Баща ми му е платил, за да ме вземе!

Граф Ангъс се трогна от мъката в гласа й.

— Момиче, няма защо да се срамуваш от това. Имаш ли представа каква огромна сума заплати Хенри Тюдор на крал Джеймс, за да се ожени той за Маргарет?

Сърцето й внезапно се изпълни със състрадание към кралицата. Проклети да са всички мъже и дано се продънят в ада! Как бе възможно жените да бъдат продавани сякаш са някакви бездушни вещи!

Арчибалд погледна надолу към нея, изкашля се и рече:

— Рам бе принуден да сключи този съюз. Затова днес те пренебрегва и се държи толкова грубо и надменно. Момиче, вярвам, че много скоро ще го накараш да пълзи в краката ти. След като проявява такова нехайство към задълженията си, аз мога да го заместя като твой съпруг.

— Той не е мой съпруг — бързо възрази тя.

— Това много скоро ще се поправи. Дъглас се нуждае от законни наследници, силни момчета, които да наследят всичко това — махна с ръка към картата. — Съмнявам се, че някога ще успееш да покориш и опитомиш Рам, но такъв му е характерът. В него е заложено да бъде велик. Той притежава качествата на водач, каквито липсват на моя наследник. Синовете на Рам, с майка като теб, ще бъдат силата, от която Шотландия ще се нуждае в бъдеще.

Искаше й се да изкрещи: „Аз не съм някаква проклета кобила за разплод!“, но прехапа навреме език. Реши, че е по-разумно да си премълчи.

— Има доста незаконни деца, пръснати навсякъде. О, аз никога не съм възразявал срещу това. В крайна сметка в нашите вени тече най-добрата кръв на Шотландия и всеки би се гордял да има капка от нея. А ти не си от жените, които ще се заяждат с това, нали?

Всъщност тя бе потресена от картината, която й бе обрисувал. Сви равнодушно рамене и рече:

— Не, нека ги пръска навсякъде.

— Това се казва умно момиче! Обзалагам се, че безразличието му ще изчезне в мига, в който се озовете сами в спалнята. Щом веднъж те вкуси, не се съмнявам, че ще го накараш да забрави за всички други жени на този свят.

Тя отвори уста, после отново я затвори. Мили Боже, нима той също я мислеше за опитна любовница?

— Е, момиче, няма надежда да се спасиш от буйния му характер, но се надявам, че ще му бъдеш достойна партньорка.

Сега бе неин ред да направи гримаса.

— Ще бъда — обеща тя.

Когато двамата се върнаха в голямата зала, виковете и крясъците бях оглушителни. Изглежда всички благородници от клана Дъглас се обзалагаха с Рамзи колко кръчми има оттук до Глазгоу.

— Дънгавел, Стратвен, Игълшам, Коутбридж, Хамилтън и Килбридж — авторитетно заяви Камерон.

— Забравяш онази в селото на Дъглас — възрази Дръмонд. Той беше братовчед на Дъглас и капитан на един от корабите им.

— Това прави седем — недоволно измърмори Гавин. — Не си струва да ги обикаля човек.

В тъмносивите очи на Рам проблеснаха безразсъдни искрици.

— Десет са. Забравяш Стоунхаус и Влакуд. За Бога, обикалял съм ги толкова често, че би трябвало да знам.

— Стоунхаус и Блакуд са бордеи, а не кръчми — изтъкна Грейстийл Дъглас.

— Да не би да се оплакваш, човече?

— Не, не. Готов съм, стига ти да си готов.

— Е, сега се хвалиш — засмя се Рам. — Хайде, момчета, да вървим да изпием всичко оттук до Глазгоу!

Никой не каза нищо, когато лейди Валентина се оттегли в стаята си. Всички жени в замъка се бяха оттеглили след падането на мрака. Бузер изприпка след нея нагоре по стълбите, а след това я последва по коридора. Спря се пред вратата на стаята на Рамзи и когато Тина я отмина, възрази с буен лай.

— Ти може и да искаш да спиш с него — рече му Тина, — но не и аз.

Хрътката издаде звук, който приличаше на недоволна въздишка и неохотно я последва. Тя отвори вратата на своята стая и завари Ейда и Нел да я чакат. Бузер наостри уши и се запъна на вратата, отказвайки да влезе. Тина си припомни, че и преди бе направил същото.

Когато зърна голямото рунтаво създание, Нел изписка ужасено, но Тина я успокои.

— Той няма да влезе. Стаята е обитавана от дух.

Очите на прислужницата щяха да изхвръкнат, а Ейда се засмя.

— Ела, момиче, по-добре е да си легнеш — отвори една врата, свързваща спалнята с малка стая, и рече: — Тази вечер може да спиш в моята стая. Утре ще се настаниш в някоя от стаите за прислугата.

Когато останаха сами, Ейда погледна тревожно към Тина, която сваляше високата си яка с перлите. Пристъпи към нея, за да й помогне при събличането на роклята, и отбеляза:

— Като се имат предвид обстоятелствата, смятам, че ти се държа забележително.

Тина вирна предизвикателно брадичка.

— Няма да плача, не се безпокой. Негодникът никога няма да ме накара да пролея и една сълза заради него.

— Добре! Последната Кенеди, която е заемала тази стая, сигурно е проляла достатъчно сълзи и за двете ви, но това не й е помогнало.

— Не! — възрази Дамарис. — Двамата с Алекс Дъглас се обичахме и се смеехме. Не съм проливала никакви сълзи до онзи съдбовен ден — ако съпругът й някога се бе отнасял към нея така, както Рам се отнасяше с Валентина, тя щеше да бъде съсипана от мъка. Бракът й — и денем, и нощем — бе най-щастливият период в живота й.

Ейда взе бялата копринена нощница, ушита специално за тази нощ.

— Засега ще я прибера… може би утре вечер ще потрябва.

— А може би не! — решително заяви Тина.

Ейда бе съгласна с нея.

— Винаги го карай да чака за ласките ти. Веднъж накарах един мъж да ме чака, докато и двамата се съблечем!

— О, Ейда! — засмя се Тина. — Какво ли щях да правя без теб?

— Така е по-добре. От солените сълзи няма да израсте роза. Лека нощ, обич моя. Доколкото те познавам, още утре ще завладееш този замък като вихрушка.

Тина погледна с невиждащи очи през високия прозорец и тихо прошепна:

— Няма да плача.

Ала сълзите, замъглили златистите й очи, се търкулнаха по страните й и покапаха върху сърцето й.

Глава 18

Тина най-после се унесе в тежък сън, но се събуди около четири часа сутринта. Цял час обмисля положението си и взе решение. Всички Дъглас бяха готови да умрат заради гордостта си, нали така? Е, тя щеше да им покаже какво означава гордост! Ако Черния Рам Дъглас си въобразяваше, че я е изплашил, очакваше го голямо разочарование. Не само ще го завладее, но и ще властва над целия му клан!

Избра елегантна черна копринена рокля, зави косата си на кок и отвори вратата. Бузер изсумтя, извърна се и отново заспа. Тя го прекрачи и се запъти към кухнята.

Очакваше, че готвачите на Дъглас няма да приемат господин Бюрк с отворени обятия. Смяташе да се намеси и още от първия ден да наложи волята си. Ала вместо хаос и гневни проклятия, откри, че господин Бюрк напълно владее положението. Оказа се, че всички готвачи на Дъглас бяха жени, които ласкателствата на французина бяха разтопили и те го гледаха с обожание, готови да изпълнят всяко негово желание.

А първото бе кухнята да се поддържа безупречно чиста. Замъкът гъмжеше от мързеливи миячки и развлечени кухненски помощнички, които незабавно трябваше да се заловят за работа. Чак когато подовете, масите и последният прибор светнат, излъскани до блясък, готвачите можеха да се заемат с работата си, която — както майсторът в тази област отлично знаеше — бе повече изкуство, отколкото занаят.

Тина го дръпна настрани.

— Виждам, че се справяш чудесно, господин Бюрк, и си поставил добро начало за всички нас. Храната вчера не само бе негодна за ядене, но и самият й вид — плувнала в замръзнала мазнина и с отвратителна миризма — бе достатъчен, за да повърнеш. Обитателите на замъка може да продължават да ядат онези буламачи, но ние двамата с лорд Дъглас ще ядем само храна, приготвена от теб.

Господин Бюрк я увери, че няма да има никакви проблеми.

Тина погледна към жените, които не можеха да откъснат погледи от него, и се засмя.

Следващата й среща бе с Колин, единствения станал в този ранен час. Той й хвърли състрадателен поглед и младата жена отново избухна в смях.

— Милейди, искам да се извиня за вчерашното поведение на Рам.

— Струва ми се, че той лично трябва да го направи — намръщи се Тина. — Както и да е, щастлива съм да видя единствения си съюзник в лагера на Дъглас. Ще се нуждая от помощта ти.

Той се поклони.

— С какво мога да ти услужа?

— Кажи на командирите на войниците, които са навън, че след четвърт час ще ги очаквам в голямата зала.

Преди той да отвори уста, за да я попита какво налага тази странна молба, тя мина с плавна стъпка покрай него и се насочи към слугинските помещения. Уведоми иконома, Уилям Дъглас, чиито очи още бяха мътни, че би искала да получи списък с всичките му подчинени, който да й предаде след четвърт час в голямата зала. А междувременно можеше да започне да отваря всички прозорци.

Тина си отдъхна облекчено, когато видя заместника на Рам да влиза в залата. Войниците, когато не бяха на служба, бяха мързеливи, шумни и невъзпитани грубияни и тя не бе уверена, че ще се подчини на заповедта й. Младата жена пое дълбоко дъх. Той бе още един типичен Дъглас — висок, тъмнокос, мургав и застрашителен — но все пак беше мъж и тя щеше да се опита да го превземе с женския си чар и лукавство.

Дари го с най-ослепителната си усмивка, макар че мъжът изглеждаше малко блед тази сутрин. Нарочно задържа поглед върху широките му рамене и рече:

— Моля седнете. Ако продължавате да се извисявате така над мен, може да си счупя врата, докато ви гледам.

— Милейди — предпазливо отвърна воинът. Господи, тя бе от тези жени, които карат всеки мъж да се чувства истински мъжкар!

— Повечето войници са недодялани грубияни, но аз съм чувала, че воините на Дъглас са съвсем различни. Носи им се славата на най-гордите и най-дисциплинираните бойци в Шотландия. Кажи ми, може ли някой от хората ти да се държи прав тази сутрин?

Устните му трепнаха едва забележимо.

— Половин дузина издръжливи ветерани и двама от младите войници.

— Избери трима или четирима от най-добрите — мъже като самия теб, с войнишка стойка и стройни фигури. Искам да се изкъпят, обръснат и след час да са на седлата. Трябва да придружите лорд Дъглас обратно до вкъщи.

— А къде е той, милейди? — объркано попита мъжът.

— Ще го откриете в кръчма или бордей някъде по пътя от тук до Глазгоу — спокойно отвърна тя. — Сигурна съм, че ще оцени помощта на хората си, особено след такава тежка нощ.

Смигна му заговорнически и го остави, за да отиде да говори с иконома. Господи, ако тази жена бе негова, тази сутрин все още щеше да е в леглото с нея, с копнеж си помисли воинът.

Сега бе ред на иконома да се къпе в топлината на усмивката й.

— В този замък има такива прекрасни мебели и е много жалко, задето слугите така безсрамно са ги пренебрегнали. Разбира се, не обвинявам теб, Уилям. Всеки замък, в който преобладават мъжете, рано или късно придобива запуснат и разхвърлян вид. Много скоро ще оправим положението и ще въведем ред с твоя помощ, направлявайки слугите съобразно заповедите ми.

Дари го с още една усмивка, последвана от скромно свеждане на гъстите черни мигли. Когато Тина отново ги вдигна, златистите й очи накараха дъха на бедния човек да секне.

— Искам всичката тръстика да се махне от долния етаж и каменните плочи по пода да се изстържат. Моята прислужница ще ви даде стръкчета уханни билки, за да ги смесите с новата тръстика. Искам всички мебели да се излъскат с пчелен восък и лавандула. Ако нямате в замъка, незабавно изпратете някой слуга в Дун, за да донесе. Ще вземе и няколко дузини свещи от фин восък, докато в замъка се научат да ги приготвят сами. Не можем повече да използваме тези лоени свещи с отвратителна миризма, които навсякъде капят мазнина. Искам всички прозорци да се измият и да изпратиш две слугини да наберат цветя. Тупането на килима и почистването на гоблените по стените ще оставим за друг ден.

Икономът хвърли поглед към пясъчния часовник. Господи, едва минаваше шест! Прислугата на замъка все още хъркаше шумно в леглата след вчерашния гуляй.

Когато войниците на Рам Буйната глава го откриха под масата в една кръчма и го изправиха, той имаше чувството, че бойна секира се е забила в слепоочието му. Отвори едното си око.

— Къде съм, Джок?

— Стигнали сте чак до Хамилтън — с възхищение отвърна мъжът.

— О, Господи, сега си спомням — изпъшка Рам, опипвайки голямата колкото яйце цицина на главата си, където един войнствен Хамилтън го бе халосал със стол. Помещението бе пълно с ранени мъже, които лежаха сред изпочупените маси и столове. Рам бавно се изправи и рече: — Потърси Гавин и Дръмонд — съдържателят на кръчмата бе изправен пред труден проблем. Заведението му се намираше на територията на Хамилтън, но в същото време той се страхуваше да не обиди Дъглас. Кимна с облекчение, когато Рам каза: — Аз ще платя всички щети, ако забравиш, че си ни виждал миналата нощ.

Рам излезе навън и потопи главата си в коритото за конете. Дръмонд беше на крака, но Гавин бе безчувствен като пън и един от войниците го метна върху седлото.

Рам избърса чело и отметна кичура мокра коса.

— Къде са другите и Камерон?

— Те едва стигнаха до Шърли Блакуд — отвърна Джок и погледна към Хамилтън, който лежеше проснат на двора. — И какво ще стане с подписания договор за приятелство?

— Да върви по дяволите! — изръмжа Рам. Тази сутрин нямаше сили да се метне с един скок върху седлото. Изгледа кръвнишки Джок и тримата войници, които благоразумно се извърнаха. Буйната глава Дъглас се изчерви, засрамен от жалкото си състояние. — Благодаря ти — промърмори през зъби.

— Благодари на дамата си. Тя ме изпрати — мрачно отвърна Джок.

— Значи — Рам примижа с очи срещу яркото обедно слънце, — Огнената Тина е готова за битка. Е, няма да я разочаровам.

Когато се върна в замъка обаче, бе уведомен, че лейди Кенеди е излязла да поязди.

— Горите са пълни с опасности! — изрева той на изплашения коняр. Нуждаеше да излее гнева си на някого.

Вътре всичко блестеше от чистота и във въздуха се разнасяше свежо ухание. Навсякъде имаше цветя.

— Проклети жени, вечно си пъхат носовете там, където не им е работа! — изфуча той и се качи в стаята си. Изкъпа се и се преоблече. Все пак бе доволен, че тя не го бе видяла в жалкото му състояние.

Избръснат, с чиста ленена риза, той изглеждаше много по-добре, макар че в устата си имаше отвратителен вкус, сякаш бе дъвкал трици. Знаеше, че ще му се повдигне само при миризмата на храна.

Духът на Александър кръстосваше неспокойно из стаята.

— Ти си истински глупак! Погубваш шанса, който аз никога не съм имал. Съюзът между Кенеди и Дъглас е най-хубавото нещо, което се е случвало на Шотландия и със сигурност е най-хубавото, което се е случвало на теб! Господи, толкова много приличаш на мен, че ми се ще здравата да те сритам! Смяташ се за любовник! Мислиш се за най-безстрашния мъж на земята! А истината е, че си ужасен от една жена. Красотата й и свободният й дух те плашат до смърт, защото се боиш, че ще се влюбиш в нея. И какво ще стане тогава с репутацията ти на развратник? Кълна се, че ако нещо лошо се случи с още едно от красивите момичета Кенеди, ще те обеся на топките ти!

Рам прокара сребърната четка през черната си коса и се вгледа в отражението си в огледалото. Напомни му на Александър. Господи, колко много си приличаха — ако не внимава и не сдържа буйния си характер, нищо чудно и той да свърши като него, убивайки своята наречена. Преди да отвори вратата, надяна маската на пълно безразличие. Отиде да потърси иконома си, за да разбере още колко гости има в замъка. Остана доволен, че повечето си бяха заминали, а особено се зарадва, че Ангъс бе отпътувал — без съмнение, за да докладва на краля. Видя Дръмонд да слиза по стълбите, все още необръснат.

— Как е Гавин?

— Ще оживее — сопна му се Дръмонд.

— Добре, защото има да се върши доста работа. Когато утре се върнеш в Единбург, той ще дойде с теб. Има товар с обработени кожи, както и няколко бали вълна. Той си мисли, че знае всичко за корабите, но има още много да се учи от теб. Сдобих се с още два кораба, така че ще са ми нужни повече капитани в семейството.

Двамата прекараха около час, обсъждайки товара за Фландрия, когато Дръмонд му напомни, че е време за вечеря.

— Трябва да имаш железен стомах — отбеляза Рам. Самият той не можеше да сложи и хапка в устата си. — Искам да те предупредя да внимаваш за появата на английски неприятелски кораби — продължи делово. — Не поемай излишни рискове — щом се приближат достатъчно близо, вдигни копелетата във въздуха!

Макар че стомахът му бе празен, Рам заобиколи голямата зала, знаейки, че само от миризмата на храна ще му прилошее. Когато отвори предната врата, се намери лице в лице с Валентина. Младата жена бе вдигнала полите на сапфирената си рокля за езда, за да може да тича по-лесно, и той видя високите й черни ботуши.

Макар че Рам изглеждаше доста заплашителен, а широките му рамене се извисяваха като висока скала над нея, тя му се усмихна мило. Когато я погледна, очите и лицето му не изразяваха нищо.

— О, моля да ме извините, милорд — задъхано изрече младата жена и го дари с още една ослепителна усмивка. — Непростимо е от моя страна да закъснея. Надявам се, че сте вечеряли без мен.

— Не съм — рязко отвърна той. Тя бе по-дребна отколкото си я спомняше и два пъти по-хубава. С усилие отмести поглед от високите й заоблени гърди и тънка талия.

— О, милорд, колко любезно от ваша страна, че сте ме чакали, но…

— Рядко си давам труд да любезнича — прекъсна я безцеремонно той. Къде бяха гневните й думи, въпросите й, къде е прекарал нощта? Той бе този, който трябваше да се извинява, а ето че тя го молеше за прошка. Притегли думите й, питайки се дали в тях има някаква скрита обида, но не откри нищо.

Тя приглади с ръка разрошените си коси, а погледът й го умоляваше да й прости за външния вид и държанието. Жестът й бе толкова женствен, че той мигом изпита изгарящо желание, последвано от силен гняв. Трябваше да й намери някакъв недостатък. Погледна обвинително към цветята.

— Май не си губила много време и веднага си започнала с промените.

— О, толкова се радвам, че ги харесвате, милорд. Извинявам се, че вашите стаи още не са почистени, но не се осмелих да се натрапвам. В крайна сметка дори още не съм виждала стаите ви.

— Слава Богу, разбрала си, че в Дъглас моята дума е закон.

Заявлението имаше за цел да я предизвика. Сега вече щеше да покаже ноктите си. Но тя го възнагради с още една сияйна усмивка.

— Ако проявите малко търпение към мен, милорд, аз много бързо ще се науча да правя нещата така, както ви харесват. Обещавам ви най-тържествено, че ще се постарая да ви доставя удоволствие.

— Ако си любопитна, как изглеждат моите стаи, най-добре е да дойдеш и да ги видиш — изрече Рам. Светлата риза в контраст с мургавото му лице му придаваше малко варварски вид. Меката материя подчертаваше изсечените, сурови черти.

— Дайте ми малко време, за да се преоблека, и веднага ще се присъединя към вас — изчурулика тя, вдигна полите до коленете си и побягна нагоре по стълбите.

Тя го бе изненадала. Очакваше отгоре му да се изсипе или яростния й гняв, или да го облъхне студена враждебност, но се бе излъгал. Тина се бе държала като покорна и хрисима жена. Това бе преструвка, разбира се. Лукавата малка кучка явно кроеше нещо. След като е разбрала, че не може да го командва, сигурно е решила да се наложи над останалите в замъка. Но само си бе загубила напразно времето, със задоволство си помисли той. Утре или най-късно вдругиден щяха да заминат за границата и Касъл Дъглас.

Когато тя настоя да се настани в стаята на Дамарис, той предположи, че иска да е по-далеч от леглото му. А сега сякаш нямаше търпение да се напъха в спалнята му. Може би се опитваше да го съблазни. Е, ако си въобразяваше, че ще прекара нощта с него, очакваше я огромно разочарование.

Качи се на горния етаж, за да я почака и огледа познатите стаи, опитвайки се да ги види през очите на жена. Мебелите бяха масивни, изработени от тъмен орех. Завесите на леглото бяха от виненочервено кадифе, а подът бе покрит с килим, изтъкан от най-хубавата вълна на овцете, отглеждани в земите на Дъглас. Масата и столовете бяха покрити с испанска кожа, а стените бяха украсени с любимите му мечове, ножове, кинжали и къси саби. В каменната камина във външната стая гореше огън, който стопляше помещенията и прогонваше влагата. От стаята се излизаше на малка тераса, откъдето се разкриваше чудесна гледка към река Еър на запад и към Пентланд Хилс на изток.

Къде, по дяволите, беше тя? Грабна ръжена и нетърпеливо разръчка цепениците в огъня, докато наново се разгоряха. Не бе свикнал да чака жена. Дали в момента не се гласеше в някоя рокля с надеждата да го изкуши да я обладае? Търпението му се изчерпа. Отвори рязко вратата и тръгна да я търси.

Вдигна юмрук, за да потропа на вратата на спалнята й, когато отвътре се разнесе ромолящ смях. Рам промени намерението си и почука. Беше разбрал, че говори с мъж. Отвори вратата и пред погледа му се разкри мила домашна картинка. Тя посръбваше от лъжицата, която нейният проклет красив французин държеше пред устата й.

— Извинете, че ви прекъсвам — язвително процеди Рам.

Тя се престори, че не е забелязала сарказма му.

— Ни най-малко — мило му се усмихна тя. — Идвате тъкмо навреме, за да опитате от великолепните ястия на господин Бюрк.

Главният готвач се поклони и излезе, а тя доверително рече:

— Той ме е разглезил най-безобразно. Разбира се, точно поради тази причина го взех със себе си.

— Не е нужно да ми напомняте колко разглезена сте, мадам. Губя си времето да ви чакам, докато вие се забавлявате с вашето превзето конте.

Тя бе облечена в черна копринена рокля, изрязана по врата, а косата й бе прибрана в стегнат кок. Нямаше и следа от съблазнителните одеяния, които бе очаквал. Освен това ароматът, който се носеше от таблата, напълни устата му със слюнка. Изпита извратена ярост, че не му се повдигна от миризмата на храната.

— Какво е това? — попита той и посочи лъжицата, която тя поднасяше към устата си.

Ъгълчетата на устните й леко се повдигнаха.

— Амброзия… не, не точно. Това е просто супа — няколко гъби, малко сметана, малко вино — очите й се отместиха от неговите, задържаха се върху устните му и после отново се върнаха на очите му. — Предполагам, че няма да мога да те изкуша? — думите й увиснаха във въздуха.

Той се втренчи в пълната й долна устна. Всъщност доста му се искаше да опита.

— Не, разбира се, че не — засмя се хитрушата. — Ти предпочиташ огромни късове овнешко или говеждо. Ето какво ще направя — ще покрия купата със сребърния капак, за да се запази топла, докато се върна. Ако, разбира се, поканата да видя стаите ти все още важи.

Тя си играеше с него, а той не искаше да рискува да й отговори. Тръгна мълчаливо по коридора, а тя го последва. Рам не се обърна, но усети, че тя влезе след него и тихо затвори вратата зад гърба си.

— Знам тайната ти. Ти си голям страхливец.

Той се завъртя, готов да я обсипе с порой от гневни думи, когато видя, че тя говореше на Бузер.

— Страхливец? Виждал съм го да разкъсва гърлото на човек.

Тя сви красивите си рамене.

— Всяка жива твар, която яде месо, е способна на убийство — отвърна тя. Дали това не бе прикрита заплаха? — Въпреки това той е страхливец. Целият се разтрепери от един призрак.

— Призрак? — повтори недоумяващо. Да не би да му се подиграваше?

— Призракът на Дамарис обитава моята стая. Ти сам ми го каза, не помниш ли?

Рамзи знаеше, че призраците съществуват. Живееше с тях вече петнадесет години. Ала другите хора не вярваха в духове. Дали му се подиграваше или притежаваше достатъчно непредубеден ум, за да приема нещата, каквито са? Внезапно му се прииска да остане в стаята му. Ако заповядаше на слугите да донесат поднос с храна, двамата можеха да хапнат насаме и да поговорят. Той обичаше да бъде сам, но понякога се нуждаеше от сродна душа, от приятел. Видя как погледът й обхожда стаята, без да пропуска нищо.

— Харесва ли ти?

— Господи, Дъглас, не бих отишла чак толкова далеч — нехайно отвърна младата жена. — На теб ти харесва, разбира се, и навярно ти е приятно. За моя вкус всичко е прекалено тъмно, твърде голямо и грубо — все едно, че описваше него самия. — С изключение на терасата, която притежава и привлекателни страни.

Мъжката му суета бе засегната. Сграбчи китките й и силно ги стисна.

— А аз притежавам ли привлекателни страни? — грубо попита той, усещайки как гневът и желанието лумват в гърдите му.

Тя се вгледа в потъмнялото му лице и прошепна.

— Надявам се, че притежавате, милорд. Моля се заради двама ни да притежавате чувство за хумор.

Той я пусна.

— Вдругиден заминаваме за Касъл Дъглас. Може би спалнята ми там ще ти допадне повече.

— Може би — промърмори тя и сведе мигли. Господи, приличаха на два скорпиона, които се обикалят един друг, търсейки най-уязвимото място на противника си, за да забият там отровното си жило. — А може би аз ще остана тук.

— Вие, мадам, ще направите това, което ви заповядам — думите му отекнаха грубо и предизвикателно.

Тя се изсмя в лицето му.

— Ти наистина имаш чувство за хумор!

Това бе явно нахалство. В името на небесата и на ада, ако не я накара да му се подчинява, това ще разклати авторитета му! Хвана грубо брадичката й с два пръста. Миглите й се вдигнаха навреме, за да види как се навежда, за да завладее устните й. Тина отново реши да действа неочаквано и да го надвие в собствената му игра. Вместо да се отдръпне, устните й се разтвориха покорно и тя му позволи да вземе това, което желаеше.

— Може би все пак ще дойда с теб, Дъглас — прошепна тя, когато той най-после се откъсна от нея.

Имаше дразнещия навик да се обръща към него с фамилното му име. Закле се, че ще я накара да мълви Рам нежно и умоляващо. Знаеше, че няма да се успокои, докато не я обладае.

Вълнението му не й убегна. Укроти го, като отвърна с пълна страст на целувките му. В мига, в който тя започна да се извива под него, той се отдръпна.

— Храната ти ще изстине. Може би е по-добре да се върнеш в стаята си — грубо я отпрати Рам.

Тя му се поклони леко и му благодари за загрижеността. После го стрелна с изкусителен поглед изпод дългите си мигли, поглед, който му обещаваше рая на земята, ако притежаваше достатъчно смелост, за да го вземе. След миг вече я нямаше.

Рам яростно изруга. Знаеше точно от какво имаше нужда. Взе кожения си елек и се запъти към конюшните. Една хубава езда щеше да охлади кръвта му и ще успокои страстите ти. Но когато приближи долината на Галоуей, видя, че циганите си бяха отишли. Отново изруга и започна да изрежда наум жените, които биха дошли с удоволствие в леглото му, когато настане вечерта. Ала нито една от тях не го привличаше. Единствената жена, за която копнееше, го очакваше в замъка му.

Тина седеше в леглото, придърпала колене до брадичката си.

— Точните му думи бяха: „В Дъглас моята дума е закон“ — засмя се тя, когато Ейда приседна на ръба на леглото. — Всеки миг очаквах да ми заповяда да му сваля ботушите!

— Мъжете си мислят, че обичат жените да им угаждат във всичко, но ако го направиш, само след седмица ще бъде отегчен до смърт от теб — рече Ейда.

— Той толкова отчаяно иска да властва над мен, че чак се задушава. Тъкмо когато си мисли, че ме контролира напълно, аз ще му нанеса победния удар.

— Жените правят фаталната грешка да се влюбват във властни и силни мъже. Обаче в мига, в който подарят сърцата си, ги захвърлят като ненужна вещ — поучително продължи Ейда.

— Точно това са правилата, по които и аз ще играя — засмя се Тина.

Дамарис седеше в другия край на леглото и слушаше разговора като омагьосана. Изпитваше огромно облекчение, че младата й племенница не възнамеряваше да се превърне в жертвено агне, поведено на заколение. Притежаваше вроден усет към мъжете, а съветите на Ейда щяха да допълнят липсата й на опит.

— Вече открих тайната. Когато се опитвам да го отдалеча, той не може да ми устои, но когато се опитвам да го съблазня, веднага побягва!

— Веднъж щом станете интимни, това лесно може да се промени. Мъжете, дори агресивните мъже, обичат жената понякога първа да започва любовната игра. Вероятно единственото нещо, което мрази един мъж, е жената да е студена и безразлична в леглото. Всички мъже, с които съм спала, се оплакват, че съпругите им са като трупове в леглото. Много от тях са толкова безучастни, сякаш са заспали. Мъжът винаги разбира кога една жена едва го понася и чака всичко да приключи час по-скоро.

Тина мислено се запита какво ли представлява интимността. От това, което бе видяла и чула, знаеше, че мъжете никога не могат да му се наситят. Сексът бе нещо, което ги привличаше като магнит от четиринадесетгодишната им възраст, докато умрат. За жените сякаш бе по-различно. Някои обичаха, а други мразеха секса, а здравият й разум й подсказваше, че с него са свързани и много други чувства. Ала едно бе ясно — отнемането на девствеността бе преломен момент в живота на всяко момиче и тя го очакваше едновременно с нетърпение и страх.

— Ейда, когато тази вечер той ме целуна, тялото ми откликна физически. Това бе нещо, което не можех да контролирам. С ума си го мразех, но тялото ми изпитваше удоволствие.

— Ах, тъкмо това е същността на цялата работа. По същия начин и той желае твоето тяло и не може да контролира това. Всеки от вас притежава тази сила. Ако си достатъчно умна, ще успееш да спечелиш надмощие над него и да го превърнеш в свой роб. Трябва да разпалиш любовта му много по-силно, отколкото с жаждата му за власт.

Беше късно, когато Рам се върна в Дъглас, и затова остана изненадан, че в стаята й свети. Беше гледал светлинката, докато яздеше през последния километър. Тя примигваше в далечината, мамеше го. Привлече погледа му, когато влезе в двора и след това, когато излезе от конюшните. Дали да отиде при нея и да предяви правата си? Болката в слабините му бе почти непоносима. Погледна отново към прозореца и видя, че светлината угасна. Младият мъж прехапа устни. Тази жена имаше такова огромно самочувствие, че се смяташе за неустоима. Е, той пък щеше да й покаже, че това не важи за него!

Отиде в кухнята, която в този късен час бе празна, и се изненада, когато видя колко е чисто. Отвори килера, после шкафа за храна, търсейки супата на господин Бюрк. Огънят в огнището вече гаснеше, затова Рам реши, че е по-добре да хапне в стаята си. Пъхна под мишница един голям самун френски хляб, взе в другата ръка тенджерата със супата и безшумно се заизкачва нагоре по стълби те.

Глава 19

— Нел, извини ме, че ти казах да разопаковаш багажа. Сега трябва да го събираш отново за отпътуването в Касъл Дъглас.

— О, милейди, не се тревожете за мен. Господин Бюрк е този, към когото изпитвам истинска жал — пламенно отвърна прислужницата.

Мили Боже, нима Нел бе още едно от многобройните му завоевания?

— Днес ще облека тюркоазнозелената рокля, а утре ще яздя в бледосивия костюм за езда с черния ширит по краищата. Всичко останало опаковай.

Ейда подаде красивата нощница от бяла коприна с изящна бродерия, която все още не бе използвана.

— И тази вечер ще я сложа под възглавницата ти, за всеки случай.

Тина остави четката си за коса и забоде последната фиба.

— Още не съм видяла и половината от този замък. Но веднага след като хапна нещо, ще поправя този пропуск.

На закуска тя узна, че още от ранни зори Дъглас е подготвял необяздените коне за пътуването им в граничните имения. Макар че никой от тях не можеше още да бъде язден, всяко животно трябваше да започне да привиква с юздата.

Икономът й показа стаята, която бе приготвил за Нел в крилото на прислугата, после изрече със самодоволна усмивка:

— Това е стаята, която избра вашата добра фея.

Тина знаеше, че има предвид господин Бюрк, но не удостои забележката му с отговор. Икономът много скоро щеше да забрави за самодоволните си усмивки, ако французинът му открадне жената.

— Благодаря, това е всичко — каза тя, повдигна шумолящите си поли и започна да се изкачва по стълбите.

— Къде отивате? — попита икономът. Тя се извърна и надменно изви устни.

— Където си пожелая.

— Съжалявам, милейди. Не исках да бъда груб. Лудия Малкълм живее горе, а аз не бих му се доверил.

Тина избухна в смях.

— Не съм толкова глупава, че да се доверя, на който и да е Дъглас — беше чула някои неясни подмятания за Малкълм и бе решила да го види.

Възрастният мъж в леглото с четири колони наистина приличаше на луд, с щръкнали побелели коси и жестоко лице с изострени като на ястреб черти. Когато влезе, той драскаше трескаво в някаква книга и бързо я пъхна под възглавницата. Двамата се гледаха втренчено цяла минута, накрая Тина каза:

— Ти сигурно си Малкълм.

— Искаш да кажеш Лудия Малкълм, нали?

Младата жена се усмихна.

— Щом настояваш — видя каната с уиски на масичката до леглото и подуши алкохолните пари, които се носеха от стария леърд. Запита се дали наистина е луд или просто постоянно е пиян.

— Значи ти си момичето, с което Рам сключи временен брак.

— Аз съм лейди Валентина Кенеди.

Мъжът кимна.

— Момичето на Кенеди… Пази се — предупреди я.

Тина реши, че я бърка с Дамарис.

— Ще бъдеш отровена — продължи Малкълм, — но не съпругът ти Александър ще го извърши… а, онзи другият млад негодник.

Разбра, че има предвид Рам.

— Откъде знаеш? — нехайно попита тя.

— Аз пиша историята на рода Дъглас. Там е казано всичко!

В този момент се появи Колин с подноса със закуската. Лицето му придоби разтревожен вид, когато завари Валентина сама с лудия леърд.

— Тъкмо си тръгвах — увери го тя. — Довиждане, Малкълм. Ще се видим, когато се върна от Касъл Дъглас.

Колин я последва в коридора.

— Тина, той понякога става опасен.

— Аз внимавам — успокои го младата жена. — Може би, ако не пие толкова много уиски, ще е по-лесно да се справяме с него.

— Горкият стар човек, останали са му толкова малко удоволствия в живота — тъжно отбеляза Колин.

— Прав си, разбира се. Много мило от твоя страна, че лично му носиш храната, а не изпращаш някой слуга.

Колин сви рамене.

— Почти никой не го посещава, а след като утре заминем, докато се върнем, слугите ще бъдат единствената му компания.

— О, радвам се, че и ти ще дойдеш с нас, Колин. Може би ще успея да те убедя да ме нарисуваш, ако имаш време и желание.

Той се изчерви и Тина си каза, че не бива да си играе с чувствата на този мъж. Щеше да бъде жестоко. Отиде в кухнята, за да се извини на господин Бюрк и да го уведоми, че ще трябва да прекара деня наново в опаковане на кухненското оборудване, скъпоценните си инструменти и подправки за пътуването до Касъл Дъглас.

— И кога ще имам време да приготвя специални блюда за теб и лорд Дъглас, след като ще трябва да се занимавам с опаковането? — недоволно възкликна французинът.

— Днес няма да готвиш. Ще приготвиш специалната си вечеря, когато пристигнем в замъка на границата. Готвачките в този замък са успявали да изхранят всички и без твоята помощ.

Валентина се постара да не закъснява за вечеря. Изненада се като видя, че Камерон и братовчед му са седнали при Ейда и Нел — на маса, която не изглеждаше да е за прислугата. Членовете на семейство Дъглас се смесваха спокойно с войниците и слугите и всички седяха там, където си пожелаеха. Изглежда в този замък, пълен с мъже, не се спазваха официалности и дори лорд Дъглас се появи на вечеря в кожени панталони и елек.

Погледът на Рам се плъзна по нея като огнен език. Тюркоазнозелената й рокля бе толкова елегантна, все едно вечеряше с краля и кралицата и той се запита дали нарочно не се бе нагиздила по този начин, за да подчертае просташкото му облекло. Тя го удостои с една от най-сияйните си усмивки и остана разочарована, когато той не й отвърна. Лицето му бе строго и мрачно, а очите непроницаеми. Когато зае мястото си до нея, Тина забеляза, че брадата му бе набола. Погледът й се задържа върху раната на бузата му, резултат от безброй сбивания, както и от камшика й за езда. Сигурно щеше да му остане доста грозен белег.

Той й хвърли предизвикателен поглед и в този миг й напомни на архангел, чиято тъмна красота е била унищожена. Рам отряза едно голямо парче от овнешкия бут, поставен на подноса пред него, и го сложи в чинията й. Взе малко ряпа и пащърнак и ги добави. След това си отчупи от хляба и го намаза с масло. Отряза си парче от месото и съсредоточено го задъвка. Намръщи се и каза:

— Мислех, че главният ти готвач е гений.

— О, той наистина е такъв, милорд — игриво отвърна младата жена.

Рам прокара месото с голяма глътка бира и заядливо продължи:

— Който е приготвил това, се нуждае от доста уроци по кулинарно изкуство.

Тя отвори уста, за да се съгласи, после я затвори — той не искаше тя да се съгласява с него, а очакваше да му възрази.

— Не е чак толкова лошо. Ряпата е вкусна.

— Не е лошо? Та този буламач почти не става за ядене. Би трябвало да го застрелят, задето е съсипал продуктите! — беше готов да продължи със спора, но тя го прекъсна със сладък глас:

— Съжалявам, че ще те разочаровам, Дъглас, но тази храна е приготвена от твоите готвачи. Господин Бюрк прекара деня в опаковане на кухненското си оборудване, инструменти и продукти за пътуването до Касъл Дъглас.

Рам присви очи и замислено задъвка долната си устна.

— И кой, по дяволите, му е разрешил да идва с нас?

— Не оставяй злобата да се обърне против теб, Дъглас. Сам каза току-що, че тази храна почти не става за ядене. Щом веднъж вкусиш от ястията на господин Бюрк, ще си помислиш, че си умрял и си отишъл на небето. Особено след тази гадост.

Мислеше се толкова дяволски умна, че Рам изпита желание да я удари. Когато се движеше, роклята й шумолеше подканващо, а светлозеленият й цвят подчертаваше още повече великолепието на огнената й коса. Знаеше колко е красива и привлекателна за мъжете. Е, по дяволите, няма да се влачи подир нея като куче с подвита опашка, закани се Рам. Тя хвърли един сияещ поглед към Колин в другия край на залата и Рам побесня, че не бе предназначен за него.

Следващия път, когато погледна към Рамзи, видя изписания на лицето му глад и миглите й се сведоха в срамежлива покана. Той я желаеше толкова много, че със сигурност докосването му щеше да я изпепели като мълния.

Обаче Рам не я докосна. Не посмя. Тази жена превръщаше кръвта му в кипящо вино. Беше се опитал да изгради стена помежду им, но сега усещаше, че започва да се рони. Стана и се отдалечи. Каквото и да му струваше, щеше да овладее желанията на тялото си.

Ейда го наблюдаваше мълчаливо. По всичко личеше, че Рамзи Дъглас няма да може дълго да устои на Валентина. Той имаше права и рано или късно щеше да ги предяви. Когато поглеждаше към младата жена, приличаше на хищник, дебнещ плячката си отдалеч, но Ейда знаеше, че вече е набелязал жертвата си и много скоро ще я завладее.

Прислужницата се запита дали питомката й осъзнава какво силно изкушение представлява за всеки мъж. Погледът й отново се насочи към Рамзи и тя въздъхна. Бе великолепен мъжкар, приличаше на красива, дива пантера. Какъв ли ще бъде в леглото?

Въпреки привидното си равнодушие, Дъглас обикаляше залата с изострени сетива, като вълк, подушил сърна. Приближи отново към Тина. Макар че тя не го погледна, мигом усети присъствието му.

— Потегляме на зазоряване. По-добре да си поговоря с твоите жени, за да разберат, че нямам навик да чакам никого.

— Аз ще им кажа — твърдо заяви тя.

— И защо?

Младата жена сви рамене.

— Заради собственото ми самочувствие.

— Струва ми се, че и без това го имаш в излишък — обвинително я изгледа той.

Забележката му изглежда й достави удоволствие и Рам стисна ядно устни. Завъртя се на пети и напусна залата. Тина отиде при Ейда.

— Какво облекчение най-после да съм свободна от надутото му и арогантно присъствие.

Ейда й хвърли многозначителен поглед.

— Познавам мъжете и знам, че не си се освободила от него. Всичко между вас тепърва предстои.

Валентина неволно потръпна. Качи се в стаята си, която вярваше, че я споделя с Дамарис, и щом отвори вратата, зърна една котка, която профуча през помещението и се мушна под леглото. Напомни си да попита кой я храни и кой я извежда и пуска в стаята.

— Ела, писано, ела при мен… — заговори тя с примамващ глас, ала добре познаваше природата на котките и знаеше, че животното ще дойде при нея, когато само пожелае.

Нел бе свършила огромна работа, опаковайки наново десетте й сандъка, и Тина повика слугите на Дъглас, за да ги свалят долу. Не искаше на другата сутрин да кара съпруга си да чака. Видя как котката се мушна между краката на слугата и излезе от стаята. Младата жена въздъхна. Нямаше нищо против тази нощ да има компания.

Изкъпа се и се приготви за лягане. Единствената нощница, която намери, бе изящната бяла копринена дреха, която Ейда с такова старание бе избродирала за първата й нощ с Рам Дъглас. Тина сви рамене и я облече, наслаждавайки се на допира на гладката коприна до кожата си. Отвори гардероба, за да закачи тюркоазната си рокля, и видя костюма си за езда в синьо и черно, както и бледорозовия пеньоар, който Нел не бе прибрала в останалия багаж. Затвори гардероба и се замисли каква ли е страната край границата и какво представлява Касъл Дъглас.

Рам кръстосваше из стаята си, чувствайки се като в клетка. Всичко бе готово за заминаването и той бе уверен, че хората му ще се наслаждават на ездата и на дивите земи край границата. Признаваше си, че през последните дни бе раздразнителен и лесно избухваше. Всички се подчиняваха на резките му заповеди, без дори да се осмелят да си разменят въпросителни погледи зад гърба му. Двамата с Камерон се бяха поскарали и дори Колин го избягваше.

Бръчките край устата му се бяха врязали по-дълбоко, а очите му бяха зачервени от недоспиване. От седмици не бе имал жена и тялото му жадуваше за женска плът. Отнесе се толкова грубо с прислужницата, която му донесе чиста риза, че момичето избяга ужасено. Когато по-късно Камерон я попита какво не е наред, тя успя да избъбри само няколко несвързани думи. Камерон стисна устни и решително заговори на брат си.

— След като Гавин не е тук, за да те предизвиква, аз ще се заема с тази роля. Господи, напоследък се държиш толкова отвратително, че всички те избягват като чумав. Лицето ти прилича на престоял труп. Знам много добре какво те измъчва, дори и да не искаш да го признаваш!

— О? — с измамно мек глас попита Рам. — И какво е то?

— Имаш нужда да легнеш с младата си съпруга и да я любиш, докато не останеш без дъх.

Рамзи му хвърли толкова унищожителен поглед, че в първия миг Камерон неволно отстъпи назад, ала после продължи с атаката. Не искаше да го сметнат за страхливец.

— Знаем, че не искаше да ти надяват брачните окови. Господи, целият проклет свят го знае, но не се ли замисляш, че тя също е била принудена?

— Махай се от очите ми! — изрева Рам и Камерон с радост се подчини.

Рамзи изруга ядосано. Слава Богу, никоя жена не е била важна за него и никога нямаше да бъде. Съблече жакета си и седна на леглото, за да свали ботушите. Трябваше да признае, че наистина искаше да се наложи над нея. Облиза пресъхналите си устни. Щеше да бъде доста забавно да я опитоми и покори. Усети как членът му започна да се втвърдява и той запрати яростно ботушите към стената и събори една къса сабя. Бузер много предвидливо се оттегли към вратата, възнамерявайки да се измъкне навън.

Рам реши, че се нуждае от един хубав сън. Без да сваля останалите си дрехи, се просна върху леглото и пъхна ръце под главата си. Кръвта му пулсираше във вените. Знаеше, че няма да може да заспи, докато не удовлетвори потребността си от жена. Позволи на образа й да изплува в съзнанието му и това му подейства като масло на огън. Представи си как влиза в стаята й. Видя нейния триумфиращ поглед, задето не бе устоял на красотата й. Тя съвсем явно правеше всичко възможно, за да го изкуши, и Рам бе принуден да признае, че е постигнала целта си. Господи, нима и Адам не се е поддал райската градина? „Жената ме изкуши!“ Е, той притежаваше достатъчно силна воля, за да устои на съблазните й. Заби гневно юмрук във възглавницата и усети как целият пламна. Колкото повече се опитваше да й устои, толкова по-силно я желаеше. Ако отиде при нея, тя ще тържествува. Ако се поддаде на изкушението, още повече ще подхрани суетата й.

А тя бе достатъчно суетна. Не, никога няма да се превърне в роб на красотата й. Стана от леглото, неспокоен като див звяр и също толкова опасен. Ще отиде при нея. Ще събори гордата лисица от пиедестала й. Време бе да научи, че мястото й в йерархията на Дъглас никак не е толкова високо, колкото си въобразяваше. Ще я обладае без любовни думи, без комплименти и ласкателства. Досега многобройните й любовници навярно я бяха затрупвали със страстни клетви за вечна любов и вярност. Но той няма да се моли пред олтара на нейната красота. Няма да подклажда суетността й. Ще я вземе на тъмно, когато всички жени са еднакви. След това ще я остави. Няма да остане до нея през цялата нощ, за да не го изкуши да я люби отново и отново.

Разтвори рязко вратата и Бузер изхвърча навън и изчезна в полутъмния коридор. Рам решително се запъти към някогашната стая на Дамарис. Блъсна вратата и нахлу вътре.

Видът на Тина въобще не бе тържествуващ. Тя ахна смаяно и преглътна мъчително. Изправи се, скована от страх, облечена в бялата копринена нощница, извезана със сърма и украсена с малки диаманти. Горещ восък капна от свещта върху ръката й и я извади от вцепенението й. Остави свещника на масичката до леглото и попита с треперещ глас:

— Какво правиш тук?

— Би трябвало да ти е ясно — грубо отвърна той. Очите й се разтвориха широко при вида на голите му гърди, покрити с гъсти черни косми.

— Тук ли възнамеряваш да спиш? — прошепна Тина.

— Едва ли ще спя — глухо се изсмя Рам.

— Дошъл си, за да се възползваш от привилегиите си — промълви младата жена, когато най-после осъзна причината за нахлуването му.

— Привилегии? — презрително изсумтя той. — Навярно имаш предвид права и задължения. Кралят и главите на нашите кланове искат да ни свържат с кръвни връзки. А това може да стане само ако забременееш.

Тина трепна, сякаш я бяха ударили. Той току-що й бе заявил, че тя не е нищо повече от кобила за разплод. Можеше да се закълне, че той я желае, но навярно страстта събуждаше най-лошото у мъжете.

Рам усети как кръвта му запрепуска бясно по вените му, а мъжествеността му се напрегна. Тя бе такова предизвикателство, че тялото му откликваше въпреки волята му. Да върви по дяволите, искаше да легне незабавно с нея и подозираше, че тя отлично го знае.

— Лягай в леглото — нареди той, а тъмносивите му очи загоряха с жесток и безмилостен пламък.

Дали ако не му се подчини, щеше я удари? Може би. Характерът му бе избухлив и когато се разгневеше, бе способен на всичко.

Рам изгаси свещите, преди тя да успее да види неутолимата страст в погледа му. Тина се отпусна на леглото и безмълвно се мушна под завивките. В следващия миг Рам се озова до нея, привлечен като магнит от тялото й.

Младата жена изпита смесени чувства — страх, любопитство, отвращение. Над нея бе надвиснала буря от жестоки сексуални желания, които обикновено мъжете прикриваха зад любовни увещания и клетви. Невинността, която бе пазила за съпруга си, много скоро щеше да й бъде отнета. Тя беше дар, божествена жертва пред олтара на боговете на любовта и страстта.

Рам лежеше неподвижен в леглото, потушавайки всеки нежен порив. Тя бе просто още една жена. Но нищо не бе по-изкусително от забраненото. Бялата нощница нашепваше сладки обещания. Уханието й замайваше сетивата му и разпалваше въображението му. Кожата й приличаше на кадифе с цвят на слонова кост, а косите й бяха като великолепен водопад от огнена коприна. Не можеше повече да устои на изгарящата нужда да я притежава.

Тя ахна, когато усети силните му ръце да се протягат към нея. Дъглас владееха половин Шотландия. Тази нощ тя щеше да стане само още една от придобивките им.

Рам съжали, че бе изгасил свещта. В мрака не можеше да се наслади на красотата й. Искаше да види как очите й ще се разширят от възхищение при вида на силното му, мускулесто тяло и размера на набъбналата му мъжественост. Искаше да види как лицето й потъмнява от желание и как съпротивата й се пречупва пред мъжката му сила. Искаше да види как миглите й натежават от чувственост, докато я люби. Да види как устните й ще се разтворят, преди да изпуснат вика на удоволствие, докато я изпълваше. Копнееше тя да свали красивата си нощница, за да може да се наслади на гледката на щръкналите зърна на гърдите й, когато я възбуди с ласките си. Жадуваше да зърне огнения триъгълник между краката й. Толкова пъти си я бе представял гола и извиваща се под него, че сега се прокле, задето ще я обладае в тъмното.

Дръпна я грубо към себе си, за да я накара почувства силните му крака, мускулестите ръце и широките гърди. За миг тя се скова. Рам го усети и го прие като отхвърляне. Това беше обида. Досега никоя жена не го бе отхвърляла. Всичките му партньорки в леглото го желаеха, не, не само го желаеха, а горяха от нетърпение да ги люби. Отпъди мисълта за мъжете, които я бяха имали преди него. Щеше да изтрие завинаги от съзнанието й всичките й досегашни любовници.

Впи жадно устни в нейните. Очакваше да получи страстен отклик. Изчака я да разтвори устни и да посрещне с радост езика му, който ще я завладее. Очакването му бе напразно.

Тина се бе сковала от страх. Не можеше да мисли, притисната в силните обятия на Дъглас. Какво трябваше да направи? Да се отпусне и да му отдаде тялото си — това трябваше да направи! Трябваше да бъде мека, податлива и желаеща. Последният път, когато я бе целунал, тя бе позволила езикът му да я вкуси, да се преплете с нейния. Но сега езикът му сякаш не искаше да се наслаждава на сладостта й, а да наказва, да причинява болка. Не отвърна на целувката му, а той го прие като нова обида и се отдръпна.

Наболата му брада се търкаше болезнено в нежната й кожа, но тя не смееше да помръдне. Рам се ядоса, че не си сваля нощницата и нетърпеливите му ръце я вдигнаха нагоре, за да открият центъра на нейната женственост. Отърка напрегнатия си член в меката й като кадифе кожа. Зарови лице в буйната й коса и вдъхна уханието й, което го замая. Всяко докосване го опияняваше. Знаеше, че трябва да действа бързо, преди любовните думи да се отронят от устните му. Дръпна я под себе си и разкъса фината коприна с грубите си ръце.

Тина повика на помощ цялата си воля, за да понесе болката, която я очакваше. Ейда й бе казала, че първия път трябва да изтърпи. Младата жена ахна, когато той я притисна с тежестта си, после прехапа устни, за да не извика от ужас. Трябваше да му се отдаде без възражения.

Силната му страст към тази жена сякаш го тласкаше към някаква пропаст. Тя го възбуждаше толкова много, че ако скоро не проникне в нея, щеше да разлее семето си по корема й, а тя щеше да се смее на непохватността му. Стисна я със силните си бедра и проникна в нея с необуздана ярост. Тя извика и той разбра, че е проявил неловкост — членът му бе проникнал едва наполовина.

— Тина, разтвори си краката — подкани я Рам.

— Не мога — прошепна тя.

— Искаш да кажеш, че не искаш! — гневно извика той и тласна с всичка сила. Затвори очи от блаженото удоволствие, което го заля. Тя бе толкова прелестно малка и тясна, толкова гореща и мека като кадифе. Никога не бе изпитвал подобно нещо. Знаеше, че трябва да достави удоволствие и на нея, затова забиваше члена си все по-навътре и по-навътре, докато накрая топлото му семе се изля в утробата й.

Всичко стана толкова бързо, че Рам се почувства засрамен от отклика на тялото си. Тя нито веднъж не го докосна, не го погали, не изви тяло към неговото. Ръцете й не се обвиха около врата му, устните й не го целунаха, зъбите й не го захапаха игриво и въпреки това тя му бе доставила безкрайна наслада. Нямаше въздишки, страстни думи, нито вик на задоволство. Тя нарочно бе останала хладна и отчуждена. Той се отдръпна от нея, оставяйки я сгърчена и онемяла от ужасния шок. Стана от леглото още по-гневен, отколкото преди да я обладае.

— Тръгваме на разсъмване — бъди готова! — нареди глухо.

Вратата се затръшна зад него и Тина най-после даде воля на задушаващите я сълзи. В съседната стая Ейда чу риданията й. Знаеше, че Рамзи е при Валентина. Беше останал невероятно малко и бе излязъл разгневен. Прислужницата въздъхна. Кога Тина ще се научи да сдържа езика си?

Ейда отвори внимателно свързващата врата, видя, че стаята е потънала в мрак и побърза да запали свещите. Разкрилата се пред очите й сцена, изтръгна ужасен вик от устата й.

— Мили Боже, изобщо не предположих, че е имал време да се възползва от правата си! Лошо ли си наранена, дете?

Духът на Дамарис приближи към Тина. Искаше да облекчи болката й, да я приласкае и утеши.

Тина погледна към окървавената и скъсана нощница и побърза да се покрие с чаршафите. Изпита чувството, че е била предадена от всички, дори от Ейда. Наставницата й бе казала, че ще има желание, удоволствие, блажено задоволство, но най-безсрамно я бе излъгала.

— Предупредих те, че първия път ще трябва да изтърпиш. Че ще има болка и кръв, но не знаех, че той ще е толкова груб, обич моя.

Тина си припомни предупрежденията й и омразата й се насочи единствено към виновника за страданието й. Припомни си останалата част от съвета на Ейда: „Помни, че ако искаш да се наложиш и да властваш над него, можеш да го постигнеш само с хитрост.“

— Ти беше права, Тина. Бил е убеден, че имаш опит в тези неща. Как реагира, като видя, че си девствена?

Младата жена преглътна сълзите си.

— Той не видя нищо. Свещите бяха угасени.

— Скъпо дете, ако искаш съвета ми…

— Не го искам, Ейда. Върви да си легнеш — твърдо рече тя. — Ще се видим утре. Не забравяй, ще потеглим на разсъмване.

Ейда разбра, че я отпращат. Като ранено животно Тина искаше сама да ближе раните си. Вече знаеше точно какво трябва да направи, какво да каже. Нямаше сила на земята, която да й попречи да си отмъсти. Отмъщението щеше да бъде главната цел на нейното съществуване!

Отметна завивките и с треперещи ръце взе пеньоара от празния гардероб. Заповяда си да диша дълбоко, за да се успокои. Искаше да се нахвърли срещу него и да издере очите му — или по-добре да вземе ножа и да го изкорми. Напомни си да се въоръжи с търпение. Физически бе много по-силен от нея и ако се нахвърли отгоре му, той само за секунди ще я надвие. Възнамеряваше да излезе победител от тази битка между половете и затова трябваше да прикрие намерението си от врага и да облече оръжието си в кадифе. Знаеше, че победата й няма е бърза, но ще бъде цялостна и пълна.

Потропа тихо и отвори вратата на спалнята му. Видя как лицето му трепна от изненада, но той бързо надяна маската на равнодушие. Беше дошла като молител. Преди той да заговори, тя изрече тихо, но твърдо:

— Милорд Дъглас, разбрах, че съм свободна да се откажа от този съюз. Искам да го направя. Утре ще се върна в Дун.

— Няма да направиш подобно нещо. Временният брак е пробен брак. Ще опитаме поне шест месеца — спокойно отвърна той.

— Милорд Дъглас, не мога да го понеса и шест дни.

Той се втренчи смаяно в нея. Нежнорозовият пеньоар й придаваше невинен и сладък вид. Ала в момента тя изглежда нямаше понятие за неотразимата си красота, а в дългите й мигли блестяха сълзи.

— Нито един от двама ни не може да се откаже толкова рано. Та това е смешно! — изръмжа той.

Краката й отмаляха. Младата жена се отпусна на ръба на леглото и вдигна очи към него.

— Милорд, бяха ми казали, че когато един мъж люби жената, тя има чувството, че е в рая. На мен ми се стори, че съм в ада. Вие бяхте прав, когато казахте, че нашите характери са напълно несъвместими — прошепна тя.

— Не ти ли хареса? — засегнато попита той.

Златистите й очи се разшириха.

— Това бе най-голямото разочарование в живота ми — искрено отвърна Тина.

Тя критикуваше опитността му на любовник! Него, когото наричаха Буйната глава именно заради сексуалните му умения!

Тина го остави с отворена уста. Когато стигна до стаята си, той бе на две крачки зад нея. Тя се отдръпна от него и се сви към леглото, където окървавените чаршафи крещяха своето обвинение.

Черните му очи се отместиха от чаршафите към лицето на Тина, чудейки се какъв номер е замислила. В гърдите му започна да се надигна безкрайно чувство на ужас и той разтвори розовия пеньоар. Подозренията му се потвърдиха.

Бялата копринена нощница висеше на окървавени парцали около слабините й. Бедрата й също бяха изцапани с кръв.

— Защо не ми каза, че си девствена? — прогърмя гласът му.

— Ти бе толкова сигурен, че не съм, че и да ти бях казала, нямаше да ми повярваш.

Мили Боже, той наистина бе смятал, че има голям опит в леглото! А тя беше девствена! Мозъкът му отчаяно се опитваше да свикне с откритието. Обхвана го болезнено разкаяние. Бе я изнасилил! Това, което бе сторил в тъмнината на това прекрасно създание, бе равносилно на изнасилване! Нищо чудно, че искаше да избяга от него. В тези дни нямаше много млади жени, които идваха недокоснати в брачното ложе. Валентина бе изключение. Притежаваше твърде много гордост и самоуважение, за да се държи като уличница. Рам прокле низките си страсти. Искаше му се да поправи стореното, но знаеше, че е невъзможно. Единствено му оставаше да опита да излекува дълбоката рана, която й бе нанесъл. А най-напред да я помоли да му прости.

Погледът му омекна, когато видя мъката, изписана по прекрасното й лице.

— Тина, най-смирено те моля да ми простиш. Не исках да те нараня.

Нежното й рамо се повдигна леко.

— Не за пръв път ми причиняваш болка — тихо промълви младата жена.

Той си спомни как я бе намерил да лежи в дъжда и я бе метнал през седлото като торба с жито. А изгарящият гняв, който го бе обхванал в нощта, когато бе нахлул в Дун, и го накара да я претърколи в тревата с желание да натрие лицето й с пръст. При всяка тяхна среща оттогава бе правил всичко възможно, за да я унижи, а накрая й бе нанесъл най-голямата обида — предложи на една благородна дама временен брак вместо истински! Ако поиска сега да се венчаят, тя ще му откаже и кой би могъл да я вини?

— Срамувам се от безчувственото си държание. Наистина съм способен на нежност към една жена.

Тина доволно си помисли, че го бе принудила да се оправдава и защитава — нещо, на което той не бе свикнал.

— Нежност? — замислено повтори тя, подтиквайки го да продължи.

— Позволи ми да те прегърна, да те накарам да забравиш болката — нежно замоли Рам, подтикван от съвестта си.

— Не е нужно, милорд — гордо вдигна глава тя. — Ще оцелея въпреки желанието ви.

Думите й го изпълниха с възхищение към смелостта й.

В същото време изпита невероятна радост — тя не бе познавала друг мъж! Господи, а той подозираше, че е бременна, което бе причина за непростимото поведение към нея след церемонията. Имаше низко и цинично съзнание, а и характерът му не бе по-добър.

— Ще започнем отначало.

Тина се загърна в пеньоара и тъжно поклати глава.

— Всичко между нас е свършено. Нашите характери са несъвместими, а дори и физически не си подхождаме — изчерви се тя.

Думите й, макар казани без упрек, предизвикаха мъжа у него.

— Това не е истина! Дай ми още една възможност и се кълна, че ще бъда нежен и внимателен с теб. Ще ти покажа, че мога да те любя само с целувки.

Младата жена неволно се изчерви. Рам видя, че се колебае и реши да се възползва.

— Освен това нито един от двама ни не може да разтрогне обета толкова рано. Ще ни обвинят, че не сме положили никакви усилия да скрепим съюза си.

Отвън се разнесе шум от боричкане и Дъглас разтвори вратата със замах, за да види кой се осмеляваше да ги безпокои. Тина видя как Бузер се втурна в стаята, преследвайки котката.

— О, но той ще я убие! — уплашено възкликна тя.

— Какво? — объркано попита той.

— Котката… о, къде ли се скри?

Рам я погледна в очите, за да види реакцията й.

— Не може да убие котката. Тя е дух.

Тина се втренчи смаяно в него, но изведнъж разбра. Той бе сигурен, че тя ще повярва на обяснението му и няма да го сметне за луд.

— Котката принадлежи на Дамарис. Казва се Фоли.

Дамата, за която говореха, стоеше в ъгъла на стаята, притиснала Фоли към гърдите си. Беше доволна, че двамата са достатъчно освободени в мислите си, за да приемат възможността за съществуването й. Но в същото време бе истински разтревожена, че не може да общува с Валентина и да я предпази от Рам Дъглас.

Бузер се прокрадна към вратата и зави жалостиво, за да го пуснат навън.

— Моля те, върви си — рече Тина. — Искам да се изкъпя.

— Ще изпратя една от прислужниците веднага да ти донесе топла вода — нежно я увери той.

Тя не му отговори. Младият мъж се надяваше, че няма да се втурне към Дун.

Дамарис излезе, за да потърси Александър. Откри го в стаята на Рам.

— Алекс, той я изнасили!

— Кучи син! — гневно изруга призракът. — Ако бях жив, щях да му дам да се разбере!

— О, Алекс, историята се повтаря. Единият от тях ще убие другия!

— По дяволите, жено! Запомни го веднъж завинаги — аз не съм те убил!

— Не започвай отново. О, как ми се иска да не заминават утре за Касъл Дъглас! Ако е тук, ще мога да я наблюдавам и може би ще измисля начин да я предпазя от опасностите. Струва ми се, че тя усеща присъствието ми.

— Можеш да отидеш в Касъл Дъглас с тях. Мисля, че можем да се предвижваме от едно място на друго. Трябва само да се прилепим към някое живо същество и то ще ни отведе със себе си. Ти ще се прилепиш към Валентина, а аз към Рамзи — само за пътуването.

— Наистина ли вярваш, че мога отново да ти се доверя? Освен това няма да оставя Фоли — разпалено отвърна Дамарис, опитвайки се да прикрие тревогата си от вероятността да напусне замъка, в който бе прекарала петнадесет години.

— Вземи котката със себе си.

— Не… боя се, че може да се загуби. Мисля, че тук ще е в безопасност, както и аз.

— Скъпа…

— Не ми викай скъпа! Ти си един проклет Дъглас и нищо не може да промени този факт! — сряза го Дамарис и мигновено се стопи във въздуха.

Глава 20

Тина дълго лежа в красивата си вана. Топлата вода успокои нараненото й тяло, ала не и мислите й. Рам Дъглас бе сила, с която трябваше да се съобразява, все едно те е връхлетяла буря. Трябва да бъде изключително умна и находчива, за да се изравни с него, а още повече, ако иска да го изпревари. Нищо чудно, че хората трепереха от страх само при споменаването на името Дъглас; тя по-добре от всички знаеше защо.

Най-после се отпусна в леглото, ала сънят бягаше от клепачите й. Ако лежеше неподвижно, нямаше да я боли толкова много, но тя бе много неспокойна и цяла нощ се мята и въртя. Черния Рам Дъглас беше толкова… какво? Не изцяло груб и недодялан като Ангъс. Беше толкова мъжествен, толкова мускулест, че тя неволно потръпна.

Опита се да не мисли за голото му тяло, което я докосва, покрива я, слива се с нейното. Обаче това бе такава непозната тайна за нея, че не можеше да освободи съзнанието си от тези мисли. Беше видяла голите му гърди — широки и обрасли с гъсти черни косми — но останалата част от него, същността на неговата мъжественост, си бе останала плашещо непозната.

Тина се събуди, когато розовите пръсти на зората обагриха небето. Чувстваше се уморена, а денят още не бе започнал. Ейда й хвърли тревожен поглед, докато й помагаше да облече сивия костюм за езда и й подаваше ръкавиците и камшика.

В стаята влезе Нел с поднос, отрупан с храна, но Тина не можа да сложи и хапка в устата си. Ейда й подаде затоплена чаша с бира и Тина я стрелна благодарно с поглед, докато бавно отпиваше от напитката. Когато се появи на двора и видя, че конярят държи Индиго, за миг в гърдите й се надигна паника. Господи, чувстваше се толкова разранена, че не знаеше как ще язди. Но Рам Дъглас и хората му вече бяха възседнали конете си и я чакаха.

Той изпита огромно облекчение, че тя все пак бе решила да го придружи до Касъл Дъглас, но с нищо не показа чувствата си. Зорките му очи не пропуснаха нито една подробност. Видя я как трепна, после вдигна гордо глава и изправи гръб. Сивата дреха подчертаваше великолепието на огнената й коса, но в същото време открояваше бледността на кожата и дълбоките сенки на умора под очите й.

Рам отново изпита угризения на съвестта, но се закле, че ще оправи нещата помежду им. Не можеше да повярва на щастливата си съдба. Никой не би описал Валентина като невинна — беше твърде красива и ухажвана от мъжете, — но наистина се оказа девствена, слава на Бога! С много нежност и умение щеше да я научи на изкуството на любовта и тогава тя щеше да бъде наистина неотразима. Наистина началото бе лошо, но знаеше, че ще успее, ако положи всички усилия, за да й достави удоволствие. Нямаше жена на тази земя, да устои на чара на Рам Дъглас!

Едно нещо бе сигурно: той я бе наранил и тя не можеше да язди през целия път до границата. Осемдесет километра не бяха голямо разстояние за хората му, но с дивите коне и каруците с провизии щяха да се придвижват по-бавно от обикновено. Тя бе почти толкова упорита и горда колкото самия него и ако й предложи да я вземе на коня си, щеше мигом да му откаже. Трябваше да измисли начин да я убеди.

Докато яздеха през южните земи и Ледхил, Рамзи сякаш не забелязваше присъствието й, но когато прекосиха графство Ланарк и навлязоха в Дъмфрис, той изравни коня си с нейния. От погледа му не убягнаха изпитото й лице и умората й.

— Може и да греша, но ми се струва, че кобилата ти леко накуцва.

Тя не бе забелязала, но бе твърде изтощена, за да спори.

— Ще погледна — реши Рам, дръпна юздите на коня си, скочи от седлото и вдигна крака на Индиго. — Ммм, точно както предполагах. Изгубила е подковата.

Тина се засегна, че той бе загрижен много повече за удобството на животното, отколкото за нейното. Обаче в същото време се почувства виновна, задето бе яздила Индиго в такова състояние. Рам се качи на коня си, приближи до него кобилата, вдигна Тина и я постави на седлото пред себе си.

— Аз имам още един кон — възрази младата жена и го погледна предизвикателно.

— Безценният ти господин Бюрк язди другата кобила — ухили се той. — Да не би да искаш да го гушна до себе си на коня пред всички тези мъже?

Тя не можа да потисне смеха си при въображаемата картина, а освен това не можеше да не признае, че бе истинско облекчение да седи настрани върху седлото.

Отначало бе скована и напрегната, но след като спряха да напоят конете във водите на река Нит, Рамзи подкара коня в бавен и ритмичен галоп. Усети, че започва да се отпуска и клепачите й натежаха.

Нежното ухание, което се излъчваше от топлото й тяло, го възбуди. Той се размърда на седлото, за да отслаби напрежението в слабините си. Възбудата обтягаше кожените панталони. Движенията му накараха Тина да отвори очи и тя се изправи. Ала не след дълго отново се отпусна, а той я обгърна със силната си ръка, за да не падне.

Когато се сгуши до гърдите му, той осъзна колко е крехка и нежна. Желанието пулсираше в слабините му, пронизвайки го със сладка, почти непоносима болка. Сега вече тя спеше дълбоко и младият мъж я извърна леко към себе си, за да вижда лицето й. Тина лежеше между бедрата му, а топлината на тялото й се смесваше с неговата. Членът му бе твърд като мрамор и Рам се съмняваше, че някога ще омекне в нейно присъствие.

Гърдите й издуваха корсажа, прекрасни и мамещи за ласки и целувки. Господи, как искаше да са в леглото, голи, с преплетени тела. Никога вече нямаше да я обладава на тъмно!

Валентина не видя нищо от дивата красота на гористата и на места непристъпна земя, през която минаваха. Конниците прекосиха планините, ограждащи Къркъбри, препуснаха покрай дълбоки урви, пещери и дълбоки тресавища. След това се озоваха пред едно най-любимите места на Рамзи на тази земя. Това бе водопад, който се спускаше на три стъпала. Рядко минаваше оттук, без да се съблече и изкъпе в бистрите му води, гмуркайки се в дълбокото езеро отдолу. Обаче днес предпочиташе да остане на седлото със своята жена, заспала в скута му.

Докато погледът на Рам обхождаше любимата му местност край границата, осъзна, че това е идеално място за укриване на стотици мъже. Когато наближиха Касъл Дъглас, ездачите пришпориха конете. Рам би разбрал, че си е у дома, дори да бе със завързани очи — мирисът на морето се носеше над водите на река Дий, които стигаха почти до основите на древната каменна крепост.

Рафиън спря рязко във вътрешния двор. Тина сепнато отвори очи и се вгледа в застрашителните сиви стени на Касъл Дъглас. Осъзна, че бяха пристигнали, а тя бе спала през почти целия път. Хвърли изумен поглед към Рам, не можейки да повярва, че през цялото време я е държал на седлото пред себе си. Младият мъж широко й се усмихна, а страните й пламнаха. Той не криеше, че е доволен от себе си и тя научи един ценен урок. Ако го остави да играе ролята на властен и силен мъж, а тя на слаба и беззащитна жена, той ще е доволен и в добро настроение.

Рам бе приятно изненадан, че по време на пътуването брат му и братовчедите се бяха грижили за конете, както и за каруците, натоварени с провизии, оставяйки го да ухажва жена си. За него оставаше само да я разведе из любимия си замък и да се погрижи за нуждите й.

Рам слезе от коня и протегна ръце. Тина го погледна колебливо. После взе решение: първа ще направи плахите помирителни стъпки, за да го привърже окончателно към себе си. Плъзна се в ръцете му сред вихрушка от шумолящи фусти, а той я пусна внимателно на земята. Двамата стояха изправени един до друг, а телата им почти се докосваха. Младата жена не направи опит да се отдръпне.

После той я взе отново в обятията си и я отнесе в Касъл Дъглас. Лицето й се притискаше в широките, твърди гърди, изпъващи кожения жакет. Рам я пусна да стъпи на крака и й предложи силната си длан, но не и преди да й хвърли многозначителен поглед. Откри, че златистите й очи го привличат неудържимо и разпалват въображението му. Те го приканваха и в същото време го държаха на разстояние. Хвана я за ръката, а тя не я отдръпна.

— Този път няма да ти дам повод да ме обвиниш, че не съм ти показал спалнята си, нашата спалня — поправи се той и я погледна с очакване.

Тя остана мълчалива, но не каза „не“. Рам обви ръка около кръста й и я поведе към извитата стълба на старинния замък.

Тина очакваше покоите му тук да приличат на стаите в другия му замък, но остана приятно изненадана. Спалнята бе великолепна. Едната стена се заемаше от огромна камина. Беше изработена от полиран гранит, който не се отличаваше по красота от розовия мрамор, и се издигаше от пода до тавана. Подът бе покрит с черни овчи кожи, а върху масивното легло бе постлана пухкава кожа от рис, която стигаше до земята.

— Цветовете на тази стая в розово и черно подчертават красотата ти — направи първия си комплимент младият мъж.

— Наистина си голям ласкател — игриво отвърна тя. — От Ангъс ли си взимал уроци?

Смехът му огласи стаята и двамата изрекоха в един глас:

— Поне имаш чувство за хумор.

Този път се засмяха заедно.

Той я поведе към вратата, която извеждаше към крепостния вал на Касъл Дъглас. Двамата впериха погледи в сребристите води на река Дий, които се вливаха в морето. Над главите им кръжаха малки черни и бели чайки, писъците им огласяха небето.

— Ще споделиш ли тази стая с мен, ако ти обещая, че никога повече няма да те насилвам? — с нисък глас попита Рам.

Тя го накара да почака няколко минути, преди да отговори.

— Наистина ли обещаваш да се държиш цивилизовано?

— Е, чак това не — ухили се той, — но обещавам, че следващия път ще те съблазня.

— Звучи много вълнуващо, ала аз никога досега не съм се поддавала на мъжка съблазън.

— Защото никога досега не си била съблазнявана от Рамзи Дъглас — предизвикателно отвърна той.

Тина се извърна към него и го погледна в очите.

— Първата нощ бих искала само да спя, милорд — честно рече тя.

Той се вгледа в очите й.

— Така да бъде — произнесе тържествено, но в тъмно сивите му очи блеснаха игриви пламъчета. — Това ще ми даде възможност да се изявя по-добре утре вечер.

Тя се поклони, макар и малко неохотно, а той взе ръцете й и ги поднесе към устните си, преди да излезе от стаята. Тина остана загледана след него. Като си почине тази нощ, ще бъде много по-достоен противник за него. Вече започваше да се научава как да се справя с Рамзи Дъглас. Ще видим кой кого ще съблазни, когато утре вечер подреди пред него изкусителните ястия на господин Бюрк.

Слезе в обширното преддверие и завари Ейда да разговаря с управителя на замъка, а Нел седеше върху един от десетте й сандъка.

— В коя стая да отнесат багажа ти? — попита Ейда.

— В стаята на господаря, разбира се — Валентина погледна към управителя и добави: — Аз съм господарката на този замък.

Ейда вдигна очи към тавана, макар да не очакваше помощ от небесата.

Тина помоли управителя да я разведе из замъка и го похвали за доброто поддържане — виждаше се, че тук се полагаха много повече грижи, отколкото в замъка, кой то току-що бе напуснала. В кухнята главният готвач на Касъл Дъглас разгорещено спореше с господин Бюрк. Шотландецът не си поплюваше и вече бе нарекъл французина извратен тип и превзето конте, той пък от своя страна вече бе решил как да си отмъсти. Първи помощник на главния готвач бе съпругата му — пълничка, дребна жена с розови бузи, която не можеше да откъсне очи от господин Бюрк. На външен вид французинът бе красив и нежен като жена, но многозначителните погледи, които й хвърляше над главата на съпруга й, бяха доказателство, че харесва хубавите жени. Така че, когато французинът я стрелна с поглед, тя също му смигна в отговор. Развълнува се, когато господин Бюрк целуна ръката й и цялата потръпна. Съпругът й никога нямаше да заподозре, ако изкара една любовна авантюра с красивия младеж.

Управителят бе казал на Тина, че името на готвача е Бърнс[1], а тя мислено се помоли уменията му да не съответстват на името.

— Господин Бърнс — твърдо рече новата господарка, — с обидни думи и ругатни няма да запазиш мястото си в този дом. Това ще зависи единствено от качеството на ястията, които приготвяш. Главният готвач заема много важно място в кухните на замъка. Вместо да си губиш времето в обиди и ругатни, най-добре е да посветиш усилията си за приготвянето на вечерята. Ако остана доволна, кой знае, може и да те задържа в кухнята.

Тя се отдалечи, оставяйки слисания господин Бърнс да зяпа неразбиращо подире й.

— Ако не хареса готвенето ти, ще те натири! — преведе съпругата му.

Тина помоли управителя да настани Ейда и Нел в едни от най-хубавите стаи и се запъти към конюшните. Тя смъмри коняря си, че е проверил подковите на Индиго, ала момчето й отвърна, че всички са си на мястото и й показа копитата на кобилата. Това я изненада и Тина се зачуди дали Рам я бе качил на коня си от загриженост или за собствено удоволствие. Това я накара тайничко да се подсмихне.

Новата господарка на Касъл Дъглас обиколи селскостопанските постройки, огледа долните помещения, ковачницата, къщите на войниците и къщата за пране, където се перяха чаршафите и бельото на замъка. Имаше навеси, където се складираше вълната от хилядите овце на Дъглас, и работилница за щавене на кожи, където се обработваха говеждите и еленови кожи, преди да бъдат натоварени на корабите за Франция.

Следобедните сенки се удължиха. Беше топъл и приятен летен ден и Тина тръгна покрай брега на река Дий. Изведнъж се закова на място. Видя мъж, гол до кръста, да стои изправен в средата на голямо езеро, оформено от пълноводните води на реката. Чул стъпките й, той се извърна и тя го позна. Беше Рамзи Дъглас, който ловеше риба. Надяваше се да не си помисли, че го е последвала или че е тръгнала да го търси.

— Нямах намерение да те безпокоя, Дъглас.

„Ти ме безпокоиш, независимо дали си наблизо или надалече, дори когато спя, защото те сънувам“, но гласно рече:

— Ела, ще те науча да ловиш риба. Това е най-приятното и успокояващо нещо, което може да върши един мъж.

— Аз съм жена — възрази тя, приближавайки до самата вода.

— Забелязах. Може и да не ти допадне. Жените не обичат да търсят червеи и разни други насекоми за стръв.

Тина харесваше мъжките занимания. Те й доставиха някакво особено удоволствие.

— Обичам поне веднъж да опитвам от всичко — извика тя.

Рам приближи към брега.

— Надявам се да е повече от веднъж — с нисък глас каза той, а тя се изчерви от намека. — Можеш да вземеш въдицата ми и да седнеш на брега. Аз ще си направя друга — добави, излезе от водата и се пресегна за ножа си. Избра един дълъг и прав прът, след това завърза здрава черна корда.

— Къде е червеят ти? — попита младата жена.

Той поклати глава.

— Те предпочитат мухи. Приближават към повърхността на това спокойно езеро, където насекомите кръжат над водата, подскачат да уловят някое и хоп! — закачат се на кукичката.

Подаде й единия край на черната корда и тя с изумление видя, че ловките му пръсти бяха прикрепили нещо, което приличаше на водно конче.

— Ще те науча да ловиш риба.

Тина поклати глава.

— Не, аз ще те наблюдавам и когато разбера тайната, ще стана по-добър риболовец от теб.

Тъмните му очи се впиха за миг в нейните.

— Всяко нещо си има своята тайна… Винаги съм го знаел, но повечето хора не подозират. Ти си схватливо момиче. Може би помежду ни има много повече, общи неща, отколкото осъзнаваме.

Страните й отново пламнаха.

„Какъв негодник и грубиян — помисли си. — Изглежда му доставя удоволствие да ме кара постоянно да се изчервявам.“

Той нагази във водата, отиде в средата на езерото и хвърли въдицата, така че водното конче да прехвърчи над водата. После търпеливо го повтори няколко пъти.

Тина се обърна с гръб към него, за да си свали чорапите и обувките. Много се лъжеше, ако си мислеше, че тя ще стои на брега като някоя глупачка. Поколеба се, но само за миг, преди да свали роклята си. После вдигна полите на фустите си, уви ги около кръста си и нагази във водата.

Рам се извърна смаяно, когато чу плясъка. Отвори уста, за да каже нещо, но тя бързо постави пръст на устните си, за да го накара да замълчи. Беше се вживяла напълно в ролята на риболовец. Досега Рамзи я бе виждал предимно в елегантните й тоалети, но сега пред него се разкриваше една нова Тина Кенеди. Беше буйна и палава, готова за предизвикателства. Обичаше да лудува и това обясняваше съвсем незаслужената й репутация. Установи, че трудно може да откъсне поглед от прелестното й бельо. Скромната сива дреха за езда скриваше дръзките червени долни фусти и корсет, под който напираха заоблените й гърди.

С усилие на волята Рам се съсредоточи върху риболова. Тъмната повърхност на езерото се къдреше от стрелкащите се риби. Внезапно една сребриста риба се изви нагоре и захапа кордата.

— Трябва да я накарам да поиграе и да се опитам да я увлека по течението, преди да се е изхлузила от кукичката! — извика той.

Рибата заплува между камъните, но внезапно се откъсна от въдицата и Рамзи се хвърли след нея.

— Ще ти помогна! — подвикна Тина и се гмурна във водата, но хлъзгавото създание се изплъзна между пръстите й.

Най-после Рамзи я сграбчи и я вдигна триумфално.

— Но това е сьомга! — щастливо възкликна Тина.

— Разбира се, че е сьомга, да не мислиш, че ще си губя времето с къдринки? — после видя колко е измокрена и изцапана и продължи с извинителен глас: — По-добре да се върнеш обратно в замъка, преди да си настинала.

— За нищо на света! — възнегодува младата жена. — Не и преди да уловя моята сьомга.

— Предлагам да отидеш надолу, към по-спокойните води на езерото, там, под листвениците. Тук няма да хванеш нищо, докато цамбуркаш като морска сирена из водата.

— Аз ли цамбуркам? Ами ти, Дъглас?

— Аз мога да се притая в сенките, докато твоята коса е като горяща факла и можеш да уловиш някоя риба само ако много я изплашиш!

Устните й се извиха в загадъчна усмивка. Вече бе почти сигурна, че е хванала на въдицата си Черния Рам Дъглас. Всичко, което сега трябваше да направи, бе да го води кротко, а когато свърши, той ще бъде напълно безпомощен в ръцете й.

Когато се върнаха в замъка, всеки с по една голяма риба, и двамата бяха прилично облечени и спокойни. Само водата, която капеше от фустите й, образувайки малки локвички, намекваше за изживяното приключение.

Голямата зала на Касъл Дъглас бе препълнена докрай. Всички мъже, жени и деца се бяха събрали, за да зърнат лейди Валентина Кенеди, която бе сключила временен брак с техния господар. Дори по високите прозорци се тълпяха оръженосци, пажове и прислужници. Погледите на жените се плъзгаха от лицето към корема й, за да видят дали не е бременна. Мъжете оглеждаха лицето, после гърдите и накрая я събличаха с алчни погледи.

Тина, облечена в елегантна жълта копринена рокля, влезе величествено, с гордо вдигната глава и се запъти право към лорд Дъглас. Господарят на Касъл Дъглас седеше зад масата върху платформата, а тъмната му и дълга до раменете коса контрастираше с Кървящото сърце на Дъглас, извезано върху знамето зад него.

„Ах, прекрасни милорд, девизът ти е истинско предзнаменование, но ти още не го знаеш!“

Той се надигна в мига, в който я видя, и забърза към нея, за да я посрещне с всички почести. Помогна й да се изкачи по стълбичката, издърпа резбования й стол и промърмори:

— Бих ти се извинил, че тази вечер всички те оглеждат, но зная какво голямо удоволствие изпитваш да бъдеш център на внимание.

Тина сладко му се усмихна.

— Ти толкова много се гордееш с положението си, че би било истинско предизвикателство човек да те събори от пиедестала ти.

— За теб също не може да се каже, че страдаш от липса на самочувствие — парира той.

— Ах, всички шотландци са такива — върна му го Тина. — Може би помежду ни има много повече общи неща, отколкото осъзнаваме.

Когато всички чаши бяха пълни, Рамзи отново се изправи и вдигна ръка, за да въдвори тишина. Той не назова титлата й, нито името й, но в залата нямаше човек, който да не знае коя е.

— Да вдигнем тост. Това е Валентина, моята нова дама. Ако се окаже толкова плодовита, колкото и красива, може би ще я задържа.

В златистите й очи блеснаха гневни искри.

— Ти си свиня, Дъглас! — изрече с нисък глас. — Сега аз ще вдигна тост и ще им кажа, че ако се окажеш импотентен, те могат да си те задържат!

— Ако се осмелиш да се изправиш и да кажеш това, ще те ударя — думите му бяха като стрели с наточени стоманени остриета, а черните му очи изпущаха гневни мълнии.

Младата жена се изправи и вдигна чашата си.

— Предлагам тост.

Рамзи стисна челюсти.

— Това е Дъглас, моят нов господар. Ако докаже, че е толкова галантен кавалер, колкото е и храбър, може би ще го задържа.

Надигнаха се одобрителни викове, тя го погледна и видя как очите му се присвиха, за да прикрият веселите пламъци. Той бе казал, че тя е неговата нова дама. Зачуди се колко ли много жени бяха седели тук, до него, и почувства пробождане — разбира се, че не беше ревност — единствено презрение към разпуснатото му поведение. Е, едно нещо бе сигурно: тези арогантни Дъглас може и да не я харесат, но в името на Бога, никога нямаше да я забравят. Това се отнасяше най-вече за техния Рамзи Дъглас, Буйната глава!

Поднесоха вечерята и слугите поставиха подноса с печеното агне пред Рам, за да го разреже. Коричката му бе златиста, а отвътре бе розово и сочно и Тина разбра, че господин Бърнс бе надминал себе си. Докато се хранеше, Рам нито за миг не откъсна очи от нея. Те се задържаха върху лицето й, впиха се дръзко в златистите й очи, после, когато тя вдигна глава, за да го погледне, неговите се сведоха към пълните й устни. Младата жена усети как пламва под пронизващия му поглед. Очите му се задържаха върху устните й, сякаш я любеха и внезапно тя разбра какво бе имал предвид, когато й каза, че може да я люби само с устни.

Усети как страните й порозовяха. От него се излъчваше замайваща чувственост. Погледът му се спусна надолу и той си я представи гола. Това бе грешка. До този момент все още можеше да се владее, но сега членът му запулсира и набъбна от желание, а кръвта закипя във вените му. Дланите му пламнаха, жадни да я погалят. Рам взе чашата с бира, за да ги охлади.

— Свърши ли с огледа? — остро попита тя.

Той поклати глава.

— Никога няма да ми е достатъчно. Светлината на факлите сякаш те позлатява, а косите ти приличат на буен огън.

Значи ухажването започва, помисли си тя. Не изглеждаше неуверен, нито неспокоен, след като бе обещала да сподели спалнята му. Очите му я докосваха навсякъде, сякаш достигаха до най-интимните й кътчета и тя бавно осъзна, че в гърдите й се надига вълнение. Тъмните му погледи обещаваха забранени удоволствия и я изкушаваха към безразсъдство. Неговата кръв се разпалваше само при вида й и тя го знаеше. Усещаше страстното му желание, копнежа да се протегне, за да я докосне. Дяволити искри затанцуваха под тъмните й гъсти мигли.

— Защо ме гледаш толкова… интимно? — невинно попита тя с ангелски глас.

— Опитвам се да отгатна какво бельо си облякла под жълтата си рокля.

— Ти си най-вбесяващият мъж, когото някога съм познавала!

— Искрено се надявам да е така — доволно отвърна той. Цялото му тяло възликува при мисълта, че бе отмъкнал това съкровище изпод самия нос на Патрик Хамилтън. Всъщност, ако Хамилтън някога се осмели да я докосне, едва ли щеше да му остане изобщо някакъв нос!

Той бе обещал тази нощ да я остави на спокойствие, за да може да се наспи, но Тина нито за миг не вярваше, че ще спази обещанието си.

Рам си каза, че трябва да я отведе в спалнята веднага щом успее да прикрие възбудата си. Внезапно в залата се втурнаха двама мъже и настана суматоха.

— Сигналните огньове са запалени!

Рам Дъглас мигом скочи на крака и хукна да вземе ризницата и меча си. Дори не се обърна назад.

[1] Burn — горя, загарям, прегарям (англ.). — Б.пр. ↑

Глава 21

Селото Ню Аби, на петнадесетина километра на изток, бе нападнато от англичаните, но когато пристигнаха Дъглас и хората му, разбойниците вече бяха изчезнали. Бяха обрали до шушка всичко ценно, дори и църквата. Целият добитък бе откаран, дори бяха плячкосали и хранителните продукти. Мъжете бяха избити, жените — изнасилени, а колибите със сламени покриви — подпалени.

На хълма пламна друг сигнален огън и Рам разбра, че англичаните опустошават селото Къркбийн, на около седем километра. В гърдите му лумна силен гняв. Остави част от хората си да помогнат на жертвите от Ню Аби и се насочи към Къркбийн.

Рам възнамеряваше да плени някои от разбойниците, за да разбере откъде бяха дошли и по чия заповед действаха, но се оказа, че негодниците са три пъти по-многобройни. Беше ясно, че трябва да убиват, за да не бъдат убити, и се развихри жестока и кървава битка.

Повече от десетина англичани бяха избити, докато сред хората на Дъглас имаше само неколцина ранени. Рам бе ранен в бедрото, но той реши, че раната не е дълбока и костта не е пострадала въпреки обилното кръвотечение.

Жителите на Къркбийн се оплакаха, че три от жените били отведени заедно, със стадото. Рам се закле да ги върне и препусна като вихър към скалистия бряг. Обаче се оказа, че отново е закъснял. Един кораб тъкмо вдигаше котва, а друг се отдалечаваше бързо в тъмнината към английския бряг.

Проклетниците бяха изоставили трите жени, но преди това им бяха прерязали гърлата. Рамзи, Джок и Камерон дръпнаха юздите, скочиха от седлата и приближиха към неподвижните тела. Камерон се извърна и повърна в тревата. Рам притисна длан към устните си и затвори очи. Ако не бе дал обещание, че ще върне жените, щеше да ги погребе тук.

— Откога англичаните по границата извършват набези с кораби? — обърна се Джок към Рам.

— Кучите синове са получили заповед от най-високо място. От Дейкър… а може би дори лично от крал Хенри — погледът му се зарея към морето, над което в този ранен час се стелеше лека мъгла. — От утре започваме да попълваме екипажите на нашите кораби — решително заяви той на своите войници. — Повечето от вас знаят как да управляват кораб, а онези, които не знаят, ще бъдат обучавани колкото се може по-бързо.

— Аз ще прибера нашите ранени от Къркбийн — рече първият му лейтенант Джок. — Ти по-добре се върни в замъка, за да обгорят раната ти.

Рам поклати глава.

— Първо ще отида в Къркбийн. Обещах да върна жените. Добре ли си, Камерон? — искаше му се да остави по-малкия си брат да помогне на хората от Ню Аби.

Ейда и Тина разговаряха повече от два часа в разкошно обзаведената господарска спалня на Касъл Дъглас. Ейда шиеше долна риза от фино тъкан лен. Ефирната материя бе в бледозелен цвят и прислужницата обеща на Тина, че ще й ушие и предизвикателни жартиери с избродирани червени сърца по тях.

— Дали негова светлост няма да си помисли, че се подиграваме с девиза му — Кървящото сърце на Дъглас?

Тина се засмя и поклати лава.

— Няма значение, Рам Дъглас притежава чувство за хумор — тя бродираше една кремава ленена риза с инициалите му.

Не след дълго Тина започна да се прозява и двете жени оставиха ръкоделията си.

— Изглежда, че все пак тази нощ ще бъда сама в хубавата спалня — замислено рече Тина.

Ейда я стрелна с поглед. Дали само й се стори, или наистина долови нотка на разочарование в гласа на възпитаничката си?

Тина бе оставила пурпурния си пеньоар в подножието на голямото легло, в случай че Дъглас се върне неочаквано през нощта. Искаше да скрие тялото си от неговите жадни и тъмни очи. Спа непробудно няколко часа, но след полунощ се събуди, видя, че Рам още го няма и я обхвана безпокойство. Не можа да заспи и само задремваше от време на време. Обхвана я някакво неясно чувство.

Със сигурност това не бе тревога за безопасността му, просто я терзаеше неопределено чувство на безпокойство и смут. Наближаваше разсъмване, когато в двора се разнесе тропот на конски копита. Тина стана, облече пеньоара върху лилавата си нощница и пъхна крака в меките пантофки.

Грабна една факла от желязната скоба, забита стената в коридора, и се спусна надолу по извитата каменна стълба, за да го изчака пред масивната входна дървена врата. Ала никой не влезе и младата жена започна да става нетърпелива. Предпочиташе да е участник в събитията, а не пасивен наблюдател, стаен безпомощно в полумрака.

Излезе на двора и се запъти към конюшните, но с изумление видя, че всички са се струпали пред ковачницата. Рам бе изгубил много кръв и му се виеше свят. Олюля се, когато слезе от коня, а в крака му пламна изгаряща болка. Облягаше се тежко на рамото на Джок. Валентина пристигна точно когато го положиха внимателно върху работната маса в ковачницата. Рам зърна огнената й коса, блестяща на светлината на факлите, и изръмжа:

— Махнете я веднага оттук!

— Чакайте! — спря ги младата жена. — Какво смятате да правите с него?

Камерон сложи ръка на рамото й.

— Ще обгорим раната му. Върни се в леглото.

— Не, няма да направя подобна глупост.

— Моля те — с нисък глас промърмори Камерон, — ще му бъде неудобно да вика в твое присъствие, когато долепят нагорещеното желязо до раната.

— Престанете веднага! Всички до един сте проклети варвари! Джок, отнеси го в спалнята!

— Трябва да спрем кръвоизлива — дрезгаво се обади Рам. — Не се меси в мъжките работи.

— Аз ще спра кървенето, като зашия раната! — твърдо заяви Тина.

— Ти? — смаяно я изгледа Рам.

— Разбира се!

Ъгълчетата на устните му леко потрепнаха.

— А няма ли да припаднеш при вида на кръвта ми?

— Ха! По-скоро ще празнувам. Отнесете го — повтори тя. Помисли, че е истинско варварство, загдето в замъка няма нито една жена, която да се грижи за раните му. Щеше да изпита извратено удоволствие да го види оставен на милостта на иглата в ръцете й.

За Рамзи това наистина бе нещо ново. Бе наистина смайващо, че неговата жена бе слязла, облечена само по пеньоар, за да види как се чувства, и бе предложила сама да се погрижи за раната му. А това, че не искаше той да изпита адските болки от обгарянето и се интересуваше да не му остане грозен белег, си бе истинско чудо.

Когато Джок и Камерон го внесоха в спалнята на горния етаж, тя отметна рисовата кожа от леглото и им каза да го сложат върху ленените чаршафи. После взе ножиците си и започна да разрязва кожените панталони.

— Не стой там като дръвник! — обърна се младата жена към Камерон. — Иди да донесеш топла вода — той хукна да изпълнява заповедта й, а Джок се ухили.

— Искате ли аз да го държа, докато го шиете, милейди?

— Няма да помръдна — изръмжа Рам. — Сигурна ли си, че имаш достатъчно смелост, за да свършиш това, с което си се захванала, жено?

— Обзалагам се, че моята ръка няма да трепне, за разлика от крака ти.

Рам присви очи и кимна с глава към вратата — заповед за Джок да излезе от стаята. Камерон се върна с топлата вода и Рам рече:

— Върви да злорадстваш над нечии други рани. Ние искаме да останем сами.

Когато разрезът стана достатъчно широк и цялата рана се откри, Тина се изчерви, защото видя, че стигаше чак до слабините му. Докато го миеше и почистваше, Рам не помръдна и тя си помисли: „Почакай да забия иглата в плътта ти!“

Между веждите му се появи дълбока бръчка, докато измерваше с поглед иглата в ръката й. Когато видя на какво се мръщи, Тина леко се усмихна.

— Ще те зашия с кремав копринен конец и ще го завържа на френски възел — подразни го младата жена. Пое дълбоко дъх и сръчно забоде иглата.

— Не е нужно да се престараваш с бодовете — обади се Рам.

— Не учи кокошката как да снася яйца. И без това си достатъчно грозен — не искам окончателно да се обезобразиш.

Лицето му се сгърчи.

— Вече е твърде късно. Когато ме видиш гол, сигурно ще припаднеш.

— Ха! Аз не припадам при вида на мъжките белези.

— Не белезите ще те накарат да припаднеш — обеща й той и многозначително се ухили.

— О! — рече тя и отпусна иглата. — Главата ти е подута.

— Да, както и други неща — цинично се съгласи младият мъж.

Тя работеше с иглата много близо до гениталиите му и припомняйки си колко много болка й бяха причинили, го убоде леко.

— Извинявай.

— Изобщо не съжаляваш, хитрушо. Доставя ти удоволствие да ме държиш в ръцете си.

Тина стисна устни и се съсредоточи върху последните бодове и възела накрая.

— Ето, готово. Има ли нещо друго? — зададе въпроса повече на себе си.

— Изпитвам ужасна жажда, момиче… — едва чуто промълви той.

— Извини ме. Колко глупаво от моя страна. Така е, защото си изгубил твърде много кръв — повика един паж и го изпрати да донесе кана с бира. — Или може би предпочиташ уиски за болката? — тревожно додаде тя.

Ала той само поклати глава.

— Не, по-добре бира…

Рам пресуши бирата на един дъх и се отпусна назад. За пръв път Тина го виждаше уморен. Придърпа рисовата кожа върху гърдите му, а той взе ръката й и я поднесе към устните си.

— Благодаря. Обещавам ти, че невинаги ще спим облечени — в очите му блеснаха дяволите искри.

В ранния следобед Тина се качи, за да види как се чувства, и остана смаяна, като го завари станал и облечен да пише писма.

— Не биваше да ставаш — смъмри го тя.

Рам я погледна втренчено, опитвайки се да разбере дали загрижеността й е искрена, или се преструва. Малко го бе грижа за раната, но установи, че не му е все едно какво е нейното отношение към него.

— Има неща, което се нуждаят от вниманието ми. Англичаните ни нападнаха с кораби. Всеки град покрай брега, всяко село се намират в опасност.

— Но Донал и Меги са в Касъл Кенеди, който е на брега! Трябва да ги предупредим!

— Вече изпратих съобщение, ако това ще те накара да се почувстваш по-добре, но едва ли ще нападнат замъка, след като знаят, че Кенеди са в резиденцията.

— Войниците на Донал не са толкова опитни като твоите — изтъкна Тина.

— Някои са — увери я Рам. — Англичаните са нападнали селата в близост до Касъл Дъглас, защото са смятали, че сме още на север. Ако бяха дошли един ден по-рано, наистина щеше да е така.

Намръщи се. Някой може би издаваше сведения или имаше шпионин. Беше толкова изтормозен, че бе готов да подозира всеки, дори и хората от собствения си замък.

Рам не искаше да я тревожи, затова не й каза нищо за убитите жени.

— Ще поискам Ангъс да изпрати още петдесет воини. Тук ще бъдем в безопасност.

Тя сви хубавите си рамене.

— Не от англичаните се страхувам.

— Със сигурност не и от мен — аз съм ранен и безобиден.

— Безобиден като скорпион!

Той се надигна иззад бюрото.

— Предполагам, че си достатъчно опитна, за да измъкнеш отровното ми жило — погледите им се срещнаха и въздухът се изпълни с напрежение. Рам се приближи до нея и повдигна една червено-златиста къдрица. Наведе се и вдъхна аромата й. — Ухае на орлови нокти — промърмори той, а тя се изненада, че знае толкова много за женските парфюми.

Рамзи прокара дългия кичур по гърлото си, а погледът му стана толкова настойчив, че тя не издържа и сведе очи. Забеляза наболата му брада и си припомни смайващото усещане от търкането на брадата му върху нежната й кожа.

— Ще се избръсна — прошепна той и тя вдигна бързо очи, питайки се дали не бе прочел мислите й.

Той плъзна пръсти около врата й и я погали. Златистите й очи се разшириха от страх. Колко лесно би било за него да прекърши врата й, ако поиска да се избави от нея. Инстинктивно приближи ръката си към раненото му бедро, готова да забие нокти, ако пръстите му се стегнат.

— Моята червенокоса лисичка — прошепна младият мъж и покри ръката й със своята, превръщайки я в безполезно оръжие. Искаше да почувства тази ръка върху слабините си, да усети колко е набъбнал и твърд, докато я целува. Но копнееше тя да го докосне по собствена воля. Сведе тъмнокосата си глава и устните му леко докоснаха нейните. — Ще вечеряш ли с мен тук, в спалнята? — това бе покана, а не заповед. — Който рано ляга, рано става — додаде с тих глас.

За миг Тина си помисли, че ще изпълни ръката й със своята мъжественост, но той устоя на изкушението и не я насили. В тъмносивите му очи се четеше мълчалива покана, която смяташе да приеме, независимо от страха си.

— Как бих могла да ти устоя, Дъглас? — измърка гальовно младата жена.

Лицето му остана безизразно, но Тина можеше да се закълне, че думите й му доставиха удоволствие. Когато той излезе, тя се отпусна на леглото. Коленете й трепереха.

— Винаги ще те мразя — прошепна тихо тя.

Тина повика Нел, за да смени спалното бельо, после забърза към кухнята.

— Господин Бърнс, миналата вечер печеното агне беше великолепно. Предполагам, че това е правило, а не изключение, и се надявам кулинарните ти умения да включват и други ястия, не само от овнешко и агнешко. Ако не е така, господин Бюрк много скоро ще те обучи.

Валентина дръпна французина настрани, за да размени няколко думи насаме с него.

— Господин Бюрк, двамата с лорд Дъглас тази вечер ще вечеряме в спалнята. Бих искала да приготвиш нещо специално.

— Какво ще кажете за сьомгата, която уловихте?

— О, да, това сигурно ще му достави удоволствие, освен това не забравяй и десерта.

Господин Бюрк кимна.

Колин влезе в кухнята. Лицето му бе изопнато от тревога.

— Рам лошо ли е ранен?

— Не, не чак толкова. Раната е доста голяма и изтече много кръв, но много скоро ще заздравее — увери го тя.

Той помоли един прислужник за малко соли и попита дали има настойка от опиум.

— И други ранени ли има? — поинтересува се Тина.

Колин кимна.

— Но нито един не е сериозно ранен — успокои я. Когато му казаха, че няма настойка от опиум, той яростно изруга. — Последният път, когато идвах, имаше. Непрекъснато изчезват разни неща.

— Може би има духове — нехайно подхвърли Тина.

— Духове, как ли не! — презрително изсумтя мъжът. — Възрастните мъже не вярват в такива неща.

— Рамзи вярва — осведоми го тя. — Той смята, че призракът на Дамарис е сред нас.

— Така му се иска — промърмори Колин. — Беше влюбен в Дамарис. Двамата с Алекс веднъж се сбиха не на шега — млъкна изведнъж, сякаш бе казал прекалено много, и побърза да смени темата. — Може би твоят изключително способен господин Бюрк ще може да забърка нещо против болка.

— Той наистина прави чудеса. Веднъж ми излекува един зъб.

Тина бе доста замислена, докато се качваше обратно по стълбите. Какво бе казал Лудия Малкълм, когато твърдеше, че Алекс не е отровил Дамарис? „Беше другата млада свиня“. Колко годишен е бил Рам, когато бе станала онази трагедия? Седемнадесет или осемнадесет със сигурност биха подхождали на описанието „млада свиня“, реши тя, докато ужасяващото подозрение покълваше в душата й.

Ейда й донесе ефирната морскозелена дреха, която бе избродирала.

— Мисля, че трябва да я облечеш тази вечер. Разбира се, отгоре ще си сложиш кадифен пеньоар.

Тина поклати глава.

— Той ще го свали от мен само за секунди, нищо чудно дори да го скъса. Възнамерявам да бъда напълно облечена — от главата до петите — избра си една рокля от бледорозова коприна с подходящо бельо — чорапи, жартиери и долни фусти. Реши да си сложи и висока яка с къдрички и избра едно творение в розово и сребристо. Ефектът бе доста впечатляващ, особено на фона на стаята, обзаведена в розово и черно.

Тина го чу, че се движи из съседното помещение, което се използваше като тоалетна стая и баня.

— Остави ме — рече тя на Ейда. — Той ще дойде всеки момент.

Едва смогна да сложи няколко капки парфюм на шията си, когато Рам влезе, без да почука. Всъщност Тина и не очакваше да чука на вратата на собствената си спалня. Бе облечен в черно и тя си помисли колко много приличат двамата на актьори от някоя пиеса — облечени, за да подсилят драматичния ефект, докато произнасят репликите си в интимните сцени.

— Как е кракът ти, Дъглас? — бе готова да кръстоса шпагата си с него и той разбра, че минава в отбрана. Съжали, че действията му са я накарали да се защитава. Знаеше, че му предстои тежка работа, ако иска да я накара да му откликне физически.

— Ще ти покажа всичко мое, ако ти ми покажеш твоето — надяваше се шегата му да я накара да се отпусне.

— А, да разбирам ли, че тази вечер няма да изгасиш светлината?

Думите й бяха предизвикателни и той мигновено се възбуди. Тина знаеше, че бе спал само няколко часа, въпреки това цялата му умора бе изчезнала. Виждаше съвсем ясно, че кипи от живот. Той приближи към камината, хвърли един пън и го намести с края на кожения си ботуш. Тина си представи как побутва безмилостно с върха на ботуша си главата на убития си враг или стъпва върху бездиханните му гърди. Този мъж би премахнал всяка пречка от пътя си без никаква жал. Може би точно така бе отстранил и Александър? Побърза да отпъди мисълта. Никога нямаше да му позволи да я люби, ако го мислеше за убиец.

Той се извърна от камината и й хвърли поглед, който я накара да потрепери. Тази вечер очите му бяха по-тъмносиви от буреносно море. Тя му напомняше на горско създание. Изглеждаше готова да побегне от ловеца, ала той нямаше желание да нарани плячката си, а само да я улови и опитоми.

— Надявах се, че ще разпуснеш косите си заради мен — гласът му бе дълбок, с дрезгав тембър, който я караше да изтръпва. Или самите думи й въздействаха по този начин?

Значи косата й му харесваше. Щеше да го използва, за да го влуди и да го накара да загуби разсъдъка си.

— Прибрах я, за да ти предоставя удоволствието сам да я разпуснеш — тихо рече младата жена.

Сега бе негов ред да потръпне. Тя бе напълно облечена, значи му предстоеше и удоволствието да я съблече. Мисълта за финото й бельо тутакси го възбуди. Не можеше да откъсне очи от нея. Сякаш искаше да я изпие с поглед.

— Ще накарам Колин да те нарисува.

За миг се запита дали го бе накарал да нарисува и Дамарис, после побърза да отпъди смущаващата мисъл. Когато погледите им се срещнаха, и двамата разбраха, че този път заедно ще престъпят ръба на пропастта. Кръвта й потече по-бавно във вените и я обзе пълно спокойствие.

Състоянието на Рам бе съвсем противоположно. Той изгаряше от жизненост и страст. Тя бе обектът на неговото желание и цялото му внимание бе съсредоточено върху нея. Бе завладяваща. Чувстваше се обсебен. Истинска изкусителка. Той падна в плена на изгарящата нужда. Рам нежно я привлече в обятията си, впи поглед в устните й, докато усети, че тя започва да губи присъствие на духа, после сведе глава над лицето й. Целувката бе само загатване за това, което щеше да последва. Бе толкова близо и тя усети, че се задушава. Тъмните им мигли се сплетоха, а диханията им се сляха в едно.

На вратата се почука и двамата се сепнаха. Тина изпита огромно облекчение. Той събуждаше странни пориви у нея и тя се чувстваше почти замаяна. Рам отвори нетърпеливо вратата. На прага бе застанал господин Бюрк с поднос с вечерята им. Рамзи покани французина да влезе на собствения му език и господин Бюрк също му отговори на френски.

— Un moment[1] — каза Рам, вдигна масата, която използваше за бюро, и я сложи пред камината.

— Merci, monsieur[2] — отвърна вежливо французинът и остави тежкия поднос с дълбок поклон. — Bon appetit[3].

— Grace a vous[4] — отвърна Рам и кимна.

Докато се покланяше, господин Бюрк смигна на Тина, а тя в отговор му отправи най-сияйната си усмивка.

— Не знаех, че говориш френски — рече тя, когато Рам затвори вратата.

— А ти можеш ли?

Младата жена поклати глава със съжаление.

— Научих само няколко думи… derriere, lingerie, deshabiller[5].

Веждите му леко трепнаха.

— Странни думи, наистина — придърпа два стола към масата и протегна ръка към сребърния похлупак. — Какво имаме тук?

Тина плъзна ръка под неговата, за да вдигне капака.

— Позволете ми, лорд Дъглас — поднесе му чинията също като магьосник, вадещ зайци от шапката си. Ароматът бе изключително пикантен и той не се сдържа и пое дълбоко дъх.

— Сьомга с бял сос, задушена с копър.

Очите му блеснаха от удоволствие. Ценеше хубавата храна, макар че рядко се наслаждаваше на нещо по-специално и отбрано. Върху подноса бяха подредени чинии със захаросани кестени. Освен това имаше яребица, пълнена с ябълки и стафиди с гарнитура от ароматични подправки. Господин Бюрк бе избрал бутилка бяло шабли, макар да знаеше, че Рам предпочита бира или уиски. Изисканото вино щеше да подчертае вкуса на ястията и бе истинска наслада за небцето.

Рам дръпна стола й и я целуна леко по главата.

— Мислех си, че съм гладен за нещо друго, не за храна — промърмори младият мъж, — но трябва да призная, че ястията на този твой французин наистина ме изкушават.

— Нали точно това е казала и Ева на Адам?

Той отметна глава и се засмя. Тя го стрелна с поглед изпод полуспуснатите си гъсти мигли.

— Не се смееш много често.

— Не защото не ми е смешно. Просто съм се научил да прикривам чувствата си.

— Умееш много добре да се владееш — отбеляза Тина.

— За някои неща да, за други — не.

— Като например? — попита тя, както той се надяваше.

— Възбудата — призна си честно Рам. — Тъкмо си мисля, че се съм я овладял, когато само лекото шумолене на роклята ти или небрежното повдигане на красивите ми рамене, или блясъкът на огнените ти коси ме карат да пламна от страст и лудо желание.

Тя се запита дали тези неща са истина или това са просто думи, които един мъж казва на жената, която иска да примами в леглото си.

Той лапна последното късче сьомга, обилно полято с гъстия бял сос, и затвори очи.

— Тази храна е напълно развращаваща.

— Мммм — въздъхна унесено тя.

— Всяка жена, която умее да се наслаждава на храната, умее да изпитва дълбоко задоволство и от сексуалните радости в този живот.

— След като искаш да ме обучаваш, би трябвало да ми кажеш още нещо — усмихна му се тя.

— Ще усвоиш уроците много по-добре, като ти покажа, а не само като ти говоря. Действията винаги са по-силни от думите.

— Бих искала да чуя и думите, иначе ще се почувствам ощетена.

— Покварена ли каза, моя любов[6]?

— Не, това го казахте вие, лорд Дъглас!

Той заобиколи масата и я взе в скута си. Повече не можеше да сдържа желанието си да я милва и да усеща тялото й под пръстите си.

— Ти винаги ме наричаш Дъглас, никога Рам — оплака се младият мъж.

— Не харесвам името ти и няма да го произнеса.

— Ще го произнесеш! — закле се той и повдигна копринения водопад от коси, за да я целуне по шията.

— Дъглас, още не сме опитали десерта!

— Знам — многозначително рече той и повдигна черните си вежди.

— Само погледни — Тина вдигна сребърния похлупак. — Той ни е направил gateau d’amour[7].

Сладкишът бе истинско произведение на изкуството. Покритата със счукани бадеми торта бе направена във формата на щит с герба на Дъглас, пурпурното сърце бе от малини, а сокът им бе сгъстен с пухкав сметанов крем. Тя потопи пръста си и го поднесе към устните му. Рам го облиза и промърмори:

— Може да се умре за това.

Тя взе две лъжички и му подаде едната. Двамата заедно вкусиха от божественото творение. Тортата бе толкова сладка, че две-три хапки ги заситиха, а Рам много скоро забрави храната — измъчваше го друг глад, който все още не бе задоволил.

Внезапно всички думи изчезнаха. Нищо не можеше да развали магията на този миг. Устните му се плъзнаха по лицето й, започвайки бавно да я съблазняват. Целуна я по слепоочието, после езикът му погали веждите й, а когато тя сведе поглед, той нежно докосна с устни клепачите й.

Милувките му изгаряха кожата й. Продължиха своя чувствен път към високите й скули, белите му зъби захапаха игриво нежното й ухо. Езикът му плавно обиколи овала й, а Тина пое дълбоко дъх.

После ръцете му повдигнаха косите й и тя си помисли, че той отново ще целуне тила й. И Рам наистина го стори, ала преди това ловките му пръсти развързаха високата яка с къдричките. Тъмните му като нощта очи се впиха за един безкраен миг в устата й и Тина усети, че е загубена. Той я любеше с очите си също толкова умело, както и с устни. Когато най-после я целуна, той засмука с упоение пълната й долна устна, която толкова често бе дразнила въображението му. Пое я между устните си, за да я вкуси, сякаш бе зряла и сочна череша.

Опитните му пръсти разтвориха роклята й и силната му ръка нахлу под плата. Рам бе достатъчно умен, за да не се насочи веднага към чувствителните й зърна. Вместо това топлите му пръсти обиколиха прелестната извивка на високите й гърди, докато накрая обхвана едната в шепата си. Палецът му нежно погали кадифената кожа, предизвиквайки у нея усещания, каквито никога не бе изпитвала.

Бавно, също като изгряващото слънце в ранна утрин, тя започна да осъзнава какво й се случваше. Сгушена в скута му пред огъня, с едната му ръка, пъхната в деколтето й и с устни, впити в неговите, Тина осъзна, че се е възбудила. Той изпитваше такова огромно удоволствие да я гали, че тя почувства силата на собствената си женственост. Ейда бе права — беше напълно възможно да се наслаждаваш на самата чувственост. Това не се влияеше от обстоятелството, че мразиш мъжа, който те възбужда; тъкмо обратното — може би този факт подсилваше сексуалната възбуда!

Той бе дързък и властен, можеше да научи всички тайни на тялото й, но никога нямаше да узнае тайните на ума й. С твърди, но нежни ръце, той свали роклята от раменете й, после я повдигна леко в скута си, за да я съблече напълно.

Тя бе останала почти без дъх, а гърдите й се вдигаха и спущаха под тънката долна риза. Когато нетърпеливите му пръсти се справиха с ризата, тя усети мъжествеността му — твърда и пулсираща, да се търка в задните й части. Ръцете му не спряха, докато тя не се озова напълно гола, само по жартиери и чорапи.

Тогава с огромно усилие на волята той овладя страстта си, която го караше да проникне в нея и да се отдаде на тъмния танц на удоволствието. Искаше да притежава всичко — и тялото, и душата й. Знаеше как да възпламени огнена страст, като нашепва дръзки думички в ухото й. Ръката му се плъзна надолу по плоския й корем, после още по-надолу, търсейки сърцевината на нейната женственост. Топлата му длан покри меките къдрави косъмчета между бедрата й.

Тя промърмори нещо в знак на протест и стисна бедра.

— Тихо, любима, първо трябва да свикнеш с ръката ми — нежно разтвори бедрата й и пъхна ръка между тях. — И долу ли къдриците ти са така огнени? — прошепна и Тина внезапно осъзна, че неговите косми по слабините са черни като въглен. — Знаеш ли колко често съм си представял как ръката ми разтваря нежните ти розови листенца?

Тя зарови лице в шията му. Лицето й пламтеше и младата жена бе сигурна, че постоянните й изчервявания го забавляват. Пръстът му се плъзна вътре в нея и тя простена от това нахлуване.

За миг се скова, смятайки, че това е връх на безсрамието, но после се отпусна. Не се съмняваше, че Рам Дъглас винаги взима всичко, което пожелае. Най-лошото от всичко бе, че той я накара и тя да го желае! Нежните му като перо пръсти я галеха и дразнеха, докато женствеността й не запулсира от желание.

— Трябва да спреш — прошепна Тина.

— Не, не, ако сега престана да те галя, ще останеш копнееща и незадоволена. И твоето тяло, както и моето, си има своите нужди. Това е само любовна прелюдия, за да възбудим още по-силно желанието си един към друг. Ако изиграем любовната игра докрай, ще получим върховно удовлетворение. Отдай ми се изцяло и аз ще те отведа по пътеката към рая.

Тя вдигна глава и се взря в очите му. Видя себе си в тях и си помисли, че вече е станала част от този мъж. „Той се нуждае от мен сега и завинаги. Трябва да се превърна за него в нещо като наркотик, така че когато се отдръпна, той да умира за мен“ — помисли си внезапно.

Погледите им се кръстосаха и тя мигом осъзна какво трябва да направи. Няма да се отдаде толкова скоро и толкова лесно, но когато го направи, ще бъде докрай и изцяло. Няма да го пресрещне на средата на пътя, ще измине целия път. Това ще бъде безусловно отдаване; ще бъде пълен и разтърсващ прелом!

Той я повдигна до сърцето си и я отнесе в леглото. Положи я върху златистата рисова кожа и застана изправен за постелята, запленен от кадифената мекота на кожата й и от чувствените извивки на тялото й. Тя повдигна игриво крака и ги подпря върху твърдите му, мускулести гърди.

Ръцете му бавно смъкнаха жартиерите и чорапите й, а пръстите му се заровиха в огнения триъгълник между бедрата й. Тя се изви и простена. Колко предизвикателна и възбуждаща бе така гола и задъхана под горещия му поглед. Тина не можа да се овладее. Претърколи се по корем и отърка слабините си в меката кожа. Освободеното й държание го подлуди. Косата й се бе разстлала по златистата рисова кожа като трептящ огнен поток. Рам нетърпеливо разкъса ризата си, бързайки да се освободи от задушаващите го дрехи.

Изгаряше от желание да покрие голото й тяло със своето, да почувства меките копринени извивки на сладката й плът. Възседна я, а силните му, мускулести бедра обхванаха нейната мекота. Повдигна косите й и обсипа с целувки гърба й. Ръцете му се пъхнаха под нея, за да погалят гърдите й.

— Обърни се с лице към мен — настоя Рам.

— Не — подразни го тя и разтри лице в разкошната кожа. — Твоята кожа не е толкова мека.

— Господи, едва ли ще го искаш мек! — пресипнало изрече младият мъж.

Тя размърда стегнатото си задниче и го отърка в слабините му. Изпита огромно удоволствие, когато го чу как простена. Силата й над него нарастваше. Той се наведе над ухото й.

— Страх ли те е да ме видиш?

Наистина се боеше малко, ала това още повече усилваше възбудата й. Реши да го признае.

— Мисля, че ме е страх. Не съм готова да ти позволя да отидеш по-далеч.

— Аз само искам да те целуна — обеща той и магическите думи изпълниха предназначението си. Тя се обърна, а златистите й очи го загледаха жадно. Кожата му бе гладка, загоряла, с цвета на тъмна мед. Гъсти и черни косми покриваха силните му, широки гърди. Приличаше й на сатир. Не се осмели да погледне към щръкналата му мъжественост, а вместо това обви ръце около врата му и го придърпа към себе си.

Рам повече не можеше да се сдържа. Целувките му вече не бяха нежни и плахи — бяха горещи и властни, взимаха, но не даваха. Ненаситни, пламтящи и безумни. Тя му отвръщаше с не по-малко плам и настойчивост. Изкушаваше го и го предизвикваше — еротична, жадна, неустоима.

Езикът му нахлу в устата й, за да завладее цялата й сладост. Проникваше все по-навътре, подчинявайки я на сладостния си ритъм, оставяйки я без сили, ала този път с нейно съгласие. И двамата бяха пленници на една и съща нужда. Тя лежеше тръпнеща върху рисовата кожа, чувствена и зряла.

Той направи това, което тъмната му и страстна природа му диктуваше да стори. Презираше предпазливостта и колебанието. Разтвори нежните гънки между бедрата й, хвана дебелия ствол на мъжествеността си и започна да го разтрива по тръпнещата цепка, за да я навлажни. После проникна с един силен тласък и видя как очите й се разшириха едновременно от болка и от удоволствие.

Ако трябва да скочиш в някоя бездна, по-добре да го направиш веднага, със затворени очи.

За един кратък миг на уплаха, тя си помисли, че отново я насилва, но с огромно усилие на волята си му се отдаде. Той се движеше в нея, разпалвайки непознати усещания, и тя извика високо от удоволствие. Двамата заедно бяха като огън и лед, любов и омраза, живот и смърт. Дълбокото и извисяващо чувство, което ги обзе, прогони всички думи, всички мисли. Той я любеше като вихрушка, като ураган, помитащ всичко пред себе си.

Чувствата им увличаха всичко в бесен вихър, съграждаха и рушаха, също като огромни вълни, които се издигаха високо, преди да се разбият в морския бряг. Достигнаха върха едновременно. Виковете им разцепиха нощната тишина, изригвайки във вулкана на освобождението. Лицето му имаше такова диво изражение, че тя се зачуди дали не я мрази. Отприщената страст на Дъглас бе унищожителна. Внезапно Тина избухна в сълзи.

Той мигом я прегърна и нежно я залюля до гърдите си.

— Скъпа моя, нараних ли те? — разкаяно попита младият мъж.

— Да… не — прошепна тя.

Той погали главата и гърба й.

— Съжалявам. Случилото се все още ли е разочарованието на живота ти?

Тя вдигна глава и потърси очите му. По миглите й блестяха сълзи, а косата й се стелеше в безпорядък.

— Не, беше като откровение.

Той я прегърна и се засмя от облекчение. Изглежда смехът му бе заразителен, защото Тина внезапно се разсмя през сълзи. Не знаеше точно защо, може би, защото във вечната война между мъжа и жената този път тя не бе жертвата, а победителката.

Той не искаше да се отделя от нея и двамата останаха да лежат притиснати един до друг под пухкавата кожа. Тина изпитваше огромно любопитство към тялото му, но щеше да отложи проучването си за следващия път, когато малко от срамежливостта й изчезне.

Рам наведе глава, за да я целуне за лека нощ и промърмори:

— Палавница.

Младата жена замръзна. Толкова често в миналото бе хвърлял това име с презрение в лицето й. Ръцете му я притиснаха по-силно.

— Моята хубава палавница — повтори той. Господ да му е на помощ, вече я желаеше отново. Но овладя страстта си. Тя все още не може да осъзнае това, което се бе случило между тях, а той за нищо на света не искаше да развали този миг. — Утре ще отидем до Солуей Фърт и аз ще направя моряк от теб.

[1] Un moment — Един момент (фр.). — Б.пр. ↑

[2] Merci, monsieur — Благодаря, господине (фр.). — Б.пр. ↑

[3] Bon appetit — Добър апетит (фр.). — Б.пр. ↑

[4] Grace a vous — Благодарение на вас (фр.). — Б.пр. ↑

[5] Derriere, lingerie, deshabiller — Задник, бельо, събличам се (фр.). — Б.пр. ↑

[6] Игра на думи — depraved — развален, покварен; deprived — лишен, ощетен (англ.). — Б.пр. ↑

[7] Gateau d’amour — Сладкиш на любовта (фр.). — Б.пр. ↑

Глава 22

Тина се събуди в голямото легло и видя, че сама. Седна и примигна учудено, невярваща, че е станало сутрин. Как бе могла да спи толкова дълго и спокойно в едно легло с чужд човек? При това този мъж бе неин враг! Изпита облекчение, че Рам Дъглас не е в стаята да я наблюдава втренчено с черните си очи, как се събужда. Но в същото време изпита странно усещане за загуба. Отметна кожата и провеси крака през края на леглото. Изчерви се като видя, че бе само по чорапи. Това й се струваше още по-скандално, отколкото да спи гола.

Ейда бе готова с банята й. Хвърли й тревожен поглед.

— Добре ли си, Тина? Чух, че крещиш през нощта, но не посмях да дойда.

— Да крещя? — объркано попита младата жена, но в следващия миг страните й пламнаха, когато си припомни невъздържаните викове и на двамата. Ъгълчетата на устните й леко се повдигнаха. — Сигурно е бил Дъглас, когато му нанесох coup d’eclat[1].

Ейда знаеше, че по-вероятно Рам й бе нанесъл coup d’epee[2], като е забил меча си до дръжката, но реши, че е по-добре да прояви дискретност.

— Той каза, че днес ще отидем до Солуей — каза Тина, когато стъпи във водата. — Може би иска да огледа по-добре земята на Кенеди покрай река Дий, която му донесох като зестра, и да злорадства.

Гавин и Дръмонд Дъглас се бяха върнали през нощта. Корабът им бе пуснал котва в река Дий на около десетина километра от Касъл Дъглас. Тина закуси сама, като се надяваше, че ще накара Буйната глава да я чака, но когато излезе на двора, той не я посрещна с нетърпеливо повдигане на черните си вежди. Погледът му я обходи от главата до петите и младата жена се почувства красива.

Един от хората на Рам бе оседлал Индиго и я държеше за юздите. Тина възседна кобилата и препусна напред. Изненада се, като видя как Индиго докосна с нос Рафиън. Жребецът, макар и красив, бе кон със зъл нрав и само един човек можеше да го укроти.

Валентина дари Гавин с една от най-сияйните си усмивки и на Рам му се стори, че някой забива юмрук в корема му. Тина се бе подготвила за подигравките и закачките на Рам относно случилото се между тях през нощта, и се боеше, че ще се изчерви.

— Права си за твоя френски главен готвач. Никога досега не бях ял по-вкусно приготвена сьомга.

Тя го стрелна кокетно с поглед изпод гъстите си мигли.

— Аз пък мисля, че десертът бе великолепен.

Ответният му поглед бе толкова застрашителен и настойчив, че Тина мигом разбра — това, което се бе случило помежду им, бе неприкосновена тайна. Каквото и да бе станало в уединението на спалнята им, то никога не биваше да става обществено достояние. Противно на волята си, тя се изпълни с възхищение към него. Изкашля се и побърза да смени темата.

— Изглежда, че моята кобила Индиго внезапно е за почнала да приема Рафиън.

— Когато бе моя, аз се надявах, че той се е чифтосал с нея. Може да е бременна.

Тина внезапно се изпълни с дива ярост. Проклетият му кон бе опропастил красивата й, чистокръвна кобила, а негодникът явно бе доволен от това! Защо си мислеше, че може да има всяко нещо, което му хареса? Беше се сдобил по нечестен път с Индиго, а сега притежаваше и бъдещото жребче! Тя продължи да язди мълчаливо, после вдигна глава, за да огледа земите от другата страна на реката, които й беше отнел.

— Твоята земя от другата страна на реката е много по-хубава от тази от отсамната.

Той повдигна развеселено вежди и я поправи:

— Йондер е все още земя на Кенеди. Ще я оставя на твое име, докато се оженим.

Ние никога няма да се оженим, мислено се закле младата жена.

Корабът „Антигона“, на който Дръмонд бе капитан, бе пуснал котва в залива на Къркъбри. Малкият отряд от мъже дръпна юздите на конете си и Рамзи я покани:

— Заповядайте на борда, милейди, и си изберете подарък от стоките, които са докарани от Фландрия.

Макар че Рам й помогна да се качи на кораба, той повика Колин да се погрижи за нея, а самият той с Дръмонд и Гавин се качи на горната палуба. Тина бе запленена от товара. Имаше топове платове от най-различни материи — от най-фина вълна до тежък, блестящ брокат. Многообразието от красиви гоблени привлече погледа й. Особено й допадна един, изобразяващ рис със светлокафява козина, с къса опашка, дълги крака и копринена грива. Щеше да изглежда много добре над леглото в спалнята й в Касъл Дъглас.

Колин го сви на руло и го отдели за нея. Бе много радостен, че Дръмонд не бе забравил да му донесе маслени бои и платна от Холандия. За да се излезе на кърмата, трябваше да се мине по палубата и Тина зърна Рамзи, който с мрачно лице слушаше доклада на хората си. Не попита нищо Колин, макар да изгаряше от любопитство. Всички от клана Дъглас бяха много сплотени и Тина не искаше да плъзнат слухове, че е проявила невъздържано любопитство към делата им.

Още преди да слезе в трюма, по екзотичните аромати разбра, че на борда на „Антигона“ имаше разнообразни подправки. Господин Бюрк никога нямаше да й прости, ако не вземе по малко от всяка. Знаеше, че подправките не са от Фландрия или Холандия — Колин й обясни, че са от Молукските острови, които принадлежаха на холандците. Имаше индийско орехче с особения си остър мирис, черен пипер, който дразнеше носа и предизвикваше кихавица. Видя и пакетчета с изсушен карамфил, за който Тина знаеше, че лекува зъбобол и който бе изключително ценен, затова се ползваше в много малки количества. Канелата имаше приятен аромат и сладък вкус, а джинджифилът бе много пикантен.

След като разгледа и помириса всички подправки, Валентина се зае с парфюмите. Различните благоуханни масла се получаваха от екзотични растения, после във Фландрия се смесваха с мак, фрезия и лилии, които растяха в изобилие из полетата. Тина си избра един парфюм, ухаещ на подправки и фрезия, с едва доловим мускусен дъх. Повечето от парфюмите бяха твърде тежки за вкуса й.

Най-после Рам бе готов да слезе от кораба, но Дръмонд и част от хората му останаха на борда. Гавин придружи брат си и докато се качваха на конете си, Тина го чу да казва:

— Почакай само докато го видиш. С невероятно гладка и изчистена линия. Никой кораб не може да го стигне.

Миг по-късно Дъглас застана до Тина.

— Откри ли нещо, което да ти хареса, любима?

— Всичко! Избрах си прекрасно кадифе от някакво място, наречено Веер, както и подправки за господин Бюрк. Сега ще може да ми направи сладкиш с джинджифил.

— А пекъл ли ти е някога сладкиш с джинджифил във формата на мъжка фигурка? — шеговито попита Рам.

— О, да, това са най-хубавите мъже, които можеш да имаш. Винаги са сладки и мълчаливи, а ако ти причиняват неприятности, можеш незабавно да им откъснеш главите!

Той се засмя. Започваше да се наслаждава на хапливите забележки, които тя толкова често му подхвърляше. Имаше много неща, които започваха да му харесват у нея, макар някога да го бяха вбесявали, но това беше преди тя да му принадлежи. Сега се възхищаваше на остроумието й, на начина, по който яздеше, и на факта, че предпочиташе седлото пред затворената карета. Очароваше го начинът, по който оставяше косата си да се вее волно на вятъра, умението й да носи прекрасни бижута и елегантни рокли, суетността й, която засенчваше дори тази на някоя известна парижка куртизанка. Ала най-много му допадаше безразсъдния начин, по който се бе хвърлила в любовта, отдавайки се изцяло и без задръжки. Обаче един тъничък гласец му нашепваше предупредително: „Не я оставяй да си мисли, че те води за носа!“

Препуснаха на запад, към залива Уигтън, където бяха пуснали котва няколко кораба. Но „Валентина“ се открояваше сред тях също като диамант сред бисери. Той бе бързоходен кораб и затова линиите му бяха удължени и също като съименничката си бе изключително приятна гледка за окото. Бе в бяло и златно и блестеше с цялото си великолепие на следобедното слънце.

Когато видя кораба, Тина изпита объркани и противоречиви чувства. Беше горда, че един от най-хубавите кораби на Кенеди е наречен на нея. Но гърдите й се надигна огромна вълна на възмущение, задето баща й го използвал като примамка, за да накара Дъглас да я вземе. Обаче докато към баща си изпитваше негодувание, то черната омраза към Рам Буйната глава, която изпитваше в момента, бе силна и неподправена.

Докато той се възхищаваше на кораба, Тина забеляза същия собственически поглед в очите му, с който гледаше и нея. Макар че това не беше неин кораб и никога не е бил, в момента изпита желание да го притежава. Реши да изпита силата си върху него.

— Има още един подарък, който бих искала да получа днес от теб — измърка тя.

— Назови го — изрече с нисък, галещ като милувка глас.

— „Валентина“ — отвърна тя и кимна към кораба.

Лицето му се изопна.

— За пръв път шегите ти не са ми никак забавни. Ела, ще те кача на палубата.

— Почакай! — извика тя и извиси глас, за да я чуят всички. — Това е все още собственост на клана Кенеди, докато аз официално не го прехвърля на твое име. Аз ще те заведа на борда.

Веждите му се извиха, но Рам запази самообладание. Мъжете слязоха от конете, качиха се на голямата лодка и заеха местата си до греблата. С невъзмутимо лице Дъглас й подаде едно весло.

— Хайде, давай.

Тина погледна отчаяно скъпата си небесносиня рокля, но когато вдигна глава, го видя как смигва на хората си.

— Проклет да си! — процеди през зъби младата жена, измъкна ръкавиците си за езда от колана, нахлузи ги и взе веслото.

Той не бе очаквал подобна реакция и се засмя.

— Остави… аз просто се пошегувах.

Златистите й очи се присвиха.

— Ще подкарам тази проклета лодка, дори това да е последното нещо, което ще направя!

— Ти си не по-малко твърдоглава от мен — промърмори младият мъж.

Тя бе толкова неумела, че само пречеше на останалите мъже да гребат, но когато лодката се изравни с кораба и хората на Дъглас се изкачиха по въжената стълба на палубата, поне дузина ръце се протегнаха надолу, за да й помогнат да се качи на борда. Тина изпита истинско удоволствие, че тъмнокосите мъже на Дъглас я харесваха и открито й го показваха.

На борда на „Валентина“ бяха останали много малко моряци от екипажа на Кенеди. Тина се насочи направо към предната палуба. Разпозна в един от мъжете моряк от хората на брат й Донал и бързо му нареди:

— Донеси ми корабния дневник — вятърът разроши косите й, повдигна игриво сините поли на роклята й и разкри стройните й крака и долните фусти. Когато морякът забърза да изпълни поръчката й, Тина се извърна към Рамзи с гордо вдигната глава и искрящи очи. Минутите се нижеха, а хората му стояха отстрани, забавлявайки се с техния сблъсък. Когато й подадоха тържествено дневника, тя го връчи на Рам.

— Дамата е във вашите ръце, лорд Дъглас. Макар да е красива, няма да ви е толкова лесно да я управлявате, колкото си въобразявате — погледът й бе тържествуващ и всички разбраха намека й.

— Като неин нов господар аз те уверявам, че тя никога няма да попадне в по-добри ръце.

Младата жена прехапа устни. Проклета, арогантна свиня! Винаги ли последната дума трябва да бъде негова?

— Надявам се, че разбираш кога идва буря — предупреди го тя.

— Когато в морето има буря, аз съм в стихията си. Надявам се само, че ти имаш представа колко яростна може да бъде.

Дали да се вслуша в предупреждението му, или да приеме предизвикателството? Докато се взираше в тези тъмносиви очи, я прободе лошо предчувствие и за миг реши да избере първото. Ала после сви рамене и рече с мрачна усмивка:

— Струва ми се, че ти липсва гостоприемство, щом още продължаваш да ме държиш отвън с риск да измръзна до кости.

— Ще те отведа долу и ще те стопля — промърмори той в ухото й.

Тя вдъхна миризмата на смола, носеща се от бялото борово дърво на палубата, примесена с тази на мокрите ленени корабни платна. Обърна се към моряка на брат й.

— Ще бъдете ли така любезен да отнесете едно писмо от мен до брат ми Донал и съпругата му Меги?

Мъжът кимна.

— По-добре да побързаш. Смятам да вдигна котва и да изляза с кораба в морето.

— В такъв случай няма да пиша — отвърна Тина, развълнувана от мисълта за предстоящото плаване. — А и Донал не си пада по писмата. Просто предайте и на двамата моята любов и им кажете, че скоро ще ги посетя.

Рам я поведе към долната палуба. По пътя отбеляза със задоволство красивата дървена ламперия, както и отличното оборудване на новата си придобивка. Отвори вратата на капитанската каюта и я пусна да влезе вътре. В мига, в който вратата се затвори, той я помете като вихрушка. Младата жена се озова в силните му прегръдки, а устните му се впиха жадно в нейните.

— Господи, през целия ден си мечтаех да те вкуся отново, за да се уверя, че не си се променила от миналата нощ.

— А променила ли съм се? — предизвикателно попита тя.

Той отново я целуна и облиза долната й устна.

— Ммм, не е толкова сладко… има тръпчив привкус — подразни я, намеквайки за държанието й. Приседна върху една маса, разтвори широко крака и я привлече помежду им. Преди тя да се усети, ловките му пръсти смъкнаха горнището на роклята й до кръста. Гърдите й се разголиха и той се наведе, за да целуне всяко зърно. Розовите връхчета щръкнаха и Тина смаяно прошепна:

— Ти нямаш капка срам!

— Никак — съгласи се той, а силните му ръце се спуснаха надолу към хълбоците й и той притисна най-тайното й място към издутата си мъжественост. Погледна към леглото. — Достатъчно широко е за двамата, ако лежим плътно притиснати един до друг.

— По-скоро единият ще трябва да лежи върху другия — възрази младата жена.

— Ще се редуваме! — ентусиазирано кимна Рам.

Тя се опита да се отдръпне от него.

— Хората ти чакат да заповядаш да вдигнат котвата и да отплаваме.

— Те знаят, че ще бъда зает. Всички чуха как ме покани долу, за да те стопля. Ти нарочно възбуди страстта ми пред тях.

— Това не означава, че трябва да се нахвърлиш върху мен и да ми разкъсваш дрехите. Струва ми се, че си полудял!

— Да, луд съм! — пламенно възкликна той и отново завладя устните й, вдъхвайки с пълни гърди аромата й. Устните му се спуснаха по шията й и белите му зъби захапаха лекичко долната част на ухото й. — След като прекараш целия следобед в морето, довечера кожата ти ще бъде солена — по гърба й пробягнаха приятни тръпки. — Ако се държиш добре, може да ти позволя да ме оближеш — дръзко додаде той и видя с удоволствие как лицето й пламна. Остана сериозен и сръчно закопча горнището на роклята й. — Изгарям от желание да те любя, но знам колко неудобно ще се чувстваш пред всички тези груби мъже. Обещавам, че ще се въздържам, докато си легнем. Отметна нежно един кичур от челото й и нежно го целуна. — Хайде ела. Нека да излезем да поплаваме из Ирландско море.

Тина се запъти към носа на кораба, докато Рам крещеше заповедите си. Той застана до руля между Джок и Гавин.

— Ще се нуждаем от оръдие — обади се Джок.

— И откъде ще го купим? — попита Гавин.

Рам повдигна черните си вежди.

— Да купим? Нима не сме разбойници? Ще задигнем оръдието, така както задигаме и стадата. Първата ни работа утре ще бъде да заловим някой английски кораб. Днес ще набележим плячката си. Дръжте си очите отворени.

Тина наблюдаваше как моряците развиват главните платна и ги опъват по мачтите. Как й се искаше да бъде мъж! Да крещи заповеди от капитанския мостик, да притежава такива прекрасни кораби като „Валентина“ и всички моряци на борда да й се подчиняват! Облегна се на дървения парапет, погледна морето, после вдигна глава към небето, заслушана в писъците на чайките, които изглеждаха толкова волни и безгрижни. Когато се умори да се взира в морските вълни, потърси с поглед Рам Дъглас.

Гледаше го как говори с всеки един от хората си. Забеляза, че когато говореше с някой мъж, слушаше много внимателно, какво му отвръща събеседникът му. Преди да се насочи към следващия, винаги потупваше мъжа по гърба или по ръката. Между жените не съществуваше такова всеотдайно приятелство. Две жени можеха да бъдат достатъчно близки, като нея и Ейда, но повечето бяха врагове, отколкото приятели.

Мисълта за Ейда я накара да си припомни нейния съвет. Днес бе направила тактическа грешка, давайки воля на острия си език, подклаждана от омразата и гнева си. Трябваше да изчака, докато си легнат, и тогава да помоли Рам Дъглас да й подари „Валентина“. Младата жена потръпна. Той бе опасен мъж — никога не биваше да узнае, че поведението й бе продиктувано единствено от мисълта за по-късно отмъщение.

В късния следобед той се присъедини към нея и обви собственически ръка около кръста й. Огромното червено кълбо на слънцето бавно потъваше в черните морски води.

— Надявам се, че свежият въздух е изострил апетита ти.

— Наистина умирам от глад — отвърна Тина и се облегна на рамото му.

— Добре! Двамата готвачи са приготвили истинско пиршество. Разбира се, не са от класата на твоя господин Бюрк, но има стриди, миди и големи скариди. Всички се каним да хапнем тук, на палубата, ако не възразяваш?

Предложението й допадна. Тина обожаваше да се отнасят към нея като към мъж. Двамата с Рам седнаха по турски на палубата с чинии, препълнени с морски вкуснотии, които прокарваха със студена бира.

Вятърът стихна, когато навлязоха в устието на река Дий. Платната на „Валентина“ бяха прибрани и корабът заплува с вечерния прилив. Рам искаше да разбере на какво разстояние можеше да се приближи по реката до Касъл Дъглас.

— Искаш ли тази вечер да останем на борда? — предложи той. — Утре ще трябва отново да патрулирам по този проклет бряг и само един Бог знае колко често ще мога да прекарвам нощите си с теб. Всички набези се извършват през нощта.

Тя усети колко силно го желае и реши да се съгласи. Нямаше да му отказва нищо. В малката каюта му позволи да я съблече, като се увери, че и двата й чорапа са събути. После ръцете му трескаво разсъблякоха собствените му дрехи, разхвърляйки ги из цялата стая.

Тя остана за миг гола, обливана от златистата светлина на фенера. Рам я повика в леглото.

— Има нещо между краката ми, което има нужда от особени грижи — шеговито подхвърли той, неспособен да прикрие веселите пламъци в очите си. Подаде й острия си кинжал и разтвори крака.

Тя го погледна объркано. Не разбираше каква опасна игра бе започнал.

— Свали шевовете — обясни младият мъж. — Господи, жено, какво си помисли, че искам да направиш?

— Трябва да си много глупав, Дъглас, за да се довериш на една жена от рода Кенеди, още повече с нож в ръката си — подразни го тя и докосна опънатата кожа на корема му. „Сега мога да унищожа това надменно копеле“ — помисли си Тина. Разбира се, и тя щеше да умре, но пък щеше да го лиши завинаги от мъжествеността му. Ала, в следващия миг си припомни удоволствието, което й бе доставил и осъзна, че не би могла да стори подобно нещо.

Приближи фенера, за да освети по-добре слабините му. Пламъкът огря гъстите черни косми, а членът му щръкна, дебел и дълъг като стъбло на дърво. Очите му я изгаряха като пламъка на свещ — възпламеняваха устните й, върховете на гърдите й, слабините й. През цялото време корабът бавно се поклащаше, унасяйки ги в приспивния си ритъм.

Тя с мъка откъсна поглед от мъжествеността му и огледа внимателно дългата рана, която бе зашила. Бе зараснала за изумително кратко време и тя изпита съжаление, че не бе страдал повече. Започна внимателно да срязва копринените конци, горда, че бе свършила чудесна работа и нямаше да остане почти никакъв белег.

Когато пръстите й го докоснаха, членът му подскочи.

— Стой мирно — промърмори Тина.

— Не съм виновен — ти го караш да прави така — обясни Рам.

— Това е лъжа, Дъглас. Нечистите ти помисли те карат да приличаш на разгонен овен.

— Мили Боже, лисичке, ти си коленичила пред мен гола, дразниш и измъчваш плътта ми, докато престана да различавам ангел ли си или дявол, а обвиняваш мен в нечисти помисли. Не са нечисти, а са направо развратни!

— Развратникът Дъглас! — измърка тя, а връхчето на езика й се стрелна между зъбите, когато стигна до последния шев.

Той я сграбчи и я привлече между бедрата си, а устата му се впи в нейната, взимайки в плен езика й. Върхът на кинжала го одраска и рукна кръв, ала той не забеляза, отдаден изцяло на прекрасната изкусителка, която го възбуждаше до полуда. Горещите му устни се плъзнаха надолу по шията й, целуваха, смучеха, ближеха. Той повдигна тялото й по-високо, за да достигне нежните й гърди, дразнейки ги, хапейки и милвайки копринените им извивки с език, обикаляйки твърдите, обли плодове, които се притискаха невъздържано към горещата влага на устата му.

Езикът му се плъзна по стегнатия й корем, после тръгна надолу, изтръгвайки вик на удоволствие от допира на устните му до златистата й кожа. Той се претърколи заедно с нея и я положи върху леглото, като разпиля косите й върху възглавницата. Разбра, че ако не иска да полудее, трябва да я вкуси.

Зарови пръсти в меките къдрави косъмчета между краката й, а тя се изви и се притисна към дланта му, жадувайки да я изпълни цялата. Рам наведе тъмнокосата си глава и целуна нежната кожа от вътрешната страна на бедрата й, после прокара език по кадифената й мекота.

Ръцете на Тина се заровиха в гъстите черни кичури на главата му. Продължи да я целува и в следващия миг Тина осъзна къде са се насочили устните му. Извика смаяно, а страните й пламнаха от срам. Дори гърдите й се покриха с руменина. Виковете й преминаха в ниски стенания, когато той разтвори нежната цепка между бедрата й с палците си и прокара върха на езика си около малката розова пъпка. Започна да си играе безмилостно с нея, да ближе и засмуква тръпнещата й женственост.

Пръстите й се вкопчиха в косите му. Това, което правеше с нея, бе толкова прекрасно, че нямаше сили да му каже да спре. Когато вече си мислеше, че няма да може да издържи нито миг повече, когато усещаше, че пъпката й ще се избуи в тъмно цвете, езикът му я прониза като остро копие.

— Рам! — изкрещя тя.

За пръв път изричаше името му. Устните му мигом намериха нейните. Тина усети собствения си вкус и това бе най-интимното нещо, което бе изпитвала. Той се надвеси над нея и тя видя страстта, изписана на лицето му. Миг преди да проникне в нея, видя как капки кръв бликнаха от раната му и я изпръскаха.

Помете я като вихрушка и започна да движи силното си тяло в нея. Отначало кръвта му се стичаше върху бедрата й, но когато тласъците му станаха много по-силни, плисна и върху корема й. За нейна изненада това я възбуди още повече и за пръв път осъзна значение на думата кръвожадност. Изви врата си и му поднесе устните си. Тялото й се притискаше в самозабрава към неговото, докато се извиваше в бесния ритъм, който той налагаше. Двамата полетяха едновременно в безкрайната бездна. Не знаеха дали това е възхвала на живота или танц на смъртта, а и не ги интересуваше.

Мина доста време, преди да могат да разсъждават отново.

— Пак кървиш — промълви Тина, — чаршафите приличат на бойно поле.

— И наистина бе такова — промърмори той и я привлече към себе си. — Ти само леко ме убоде. До сутринта ще зарасне.

— Ами какво ще стане, ако раната се замърси? — разтревожено попита тя.

— Няма. В морето раните зарастват бързо и никога не се замърсяват — вгледа се в лицето й. — Изглеждаш загрижена за тази малка драскотина. Досега никой не е бил загрижен за мен.

Тина изпита угризение на съвестта. Преструваше се на загрижена за една незначителна рана, докато в същото време искаше да го направи уязвим, за да може да нанесе смъртоносния си удар.

— Донеси ми малко уиски — посочи Рам към гарафата. Когато се върна с гарафата в ръка, Тина зърна за миг особено развълнувано изражение на лицето му. Той бързо се овладя и се протегна към уискито. Тя поклати игриво глава.

— Позволи на мен — доставя ми удоволствие да ти причинявам болка.

Плисна щедро уиски върху отворената рана и той извика от престорена болка. Тина огледа ужасено леглото. Смачканите чаршафи бяха мокри от кръв и уиски.

— Мили Боже, ще трябва да изгорим чаршафите, преди някой да ги види. Ще изглежда сякаш тук е имало пиянска оргия.

— А какво знаеш ти за оргиите, палавнице моя? — попита Рам и се протегна, пъхайки ръце под главата си.

— Не колкото теб, предполагам — предизвикателно го стрелна с поглед тя и протегна пръст, за да докосне мъжествеността му. Тя мигом започна да набъбва и да се уголемява. Това я изпълни с вълшебно чувство на удоволствие — властта й над него растеше. — Доста любопитно оръжие. Аз съм безкрайно невежа, Дъглас.

— Наричай ме Рам, както го направи преди малко — заповяда й той.

— Никога, никога не съм те наричала така.

— Направи го — настоя младият мъж — в екстаза на страстта.

— Глупости! Не си спомням да съм казвала подобно нещо — излъга Тина.

За миг се озова по гръб, с разтворени крака.

— Много добре си спомням какво те накара да ме наречеш Рам — и продължи да й показва без думи.

— Рам, Рам! — извика тя. — Не започвай отново!

— Да, отново — възрази той и Тина отново бе загубена.

Когато отвори очи в сивата утрин на новия ден излегната върху великолепното му тяло, тя си каза, че го е направила за отмъщение.

Двамата се облякоха и излязоха на палубата.

— Намираме се само на три или четири километра от Касъл Дъглас — каза Рам. — Колин ще те отведе у дома. Той отиде да доведе конете. Ще се върна тази вечер или най-късно утре. Ангъс сигурно ще дойде заедно с петдесетте войници, за които го помолих.

Тази сутрин лицето му бе затворено и тя изпита усещането, че вече се е отдалечил от нея. Когато Колин се появи, тя слезе от кораба, оставяйки Рам на палубата. Преди да се качи на седлото, поговори нежно на Индиго и погали кадифения нос на кобилата. Каза си, че няма да поглежда назад. Направи го, разбира се, след като измина стотина метра и замръзна от изненада. Корабът вече не блестеше в бяло и златно. През нощта бе пребоядисан в мръсно сиво. Освен това вече не се казваше „Валентина“. Новото му име бе „Отмъщение“.

Втренчи се ужасено в буквите. Нима той се бе досетил какво замисля? Или също играеше смъртоносна игра? Може би никога нямаше да й прости, задето го бяха принудили да я приеме за жена, и бе решил да си отмъсти в подходящо време и както той намери за добре. Помисли си за леля си Дамарис и усети как кръвта й се вледенява.

[1] Coup d’eclat — Блестящ удар (фр.). — Б.пр. ↑

[2] Coup d’epee — Победен удар (фр.). — Б.пр. ↑

Глава 23

— Сега, след като вече имам нови маслени бои и платна, мога да те нарисувам — наруши Колин тишината, докато двамата яздеха към Касъл Дъглас.

— Да — разсеяно отвърна Тина, тъй като мислите й бяха заети с други неща.

— Тина, внимавай да не попаднеш в някоя дупка на язовец — предупреди я той.

— Извини ме. Бях се отнесла на хиляди километри оттук. Прости ми неволната грубост. Как ще започнеш с рисуването на портрета?

— Ще излезем някой следобед на езда и аз ще си взема скицника. Ще се опитам да те скицирам с въглен в различни пози, а после ще избера най-добрите скици и ще рисувам по тях.

— Ще започнем в някои от следващите следобеди, преди да е настъпила есента — обеща му тя. — Забелязвам, че гористите хълмове вече са започнали да се обагрят в червеникавокафяво, а папратите в кафяво.

— По това време на годината граничните райони са много красиви. Касъл Дъглас е точно зад онзи хълм.

Преди да стигнат до портите на замъка, зоркото око на Валентина забеляза забодено в един храст червено изкуствено цвете и мигом разпозна знака. Тези цветя се правеха от циганите и тя бе сигурна, че Хийт го е оставил там. Изпусна едната си ръкавица за езда и когато слезе от коня, за да я вземе, вдигна скришом и цветето. Съобщението гласеше: „В лъката на Ър.“

Когато влезе в двора на замъка, Тина нареди на един млад оръженосец да отнесе топовете плат и гоблена на Ейда, а тя се запъти към кухнята, за да даде подправките на господин Бюрк. После се качи в господарската спалня и завари Ейда да развива платовете. Прислужницата вече бе поръчала да приготвят ваната. Тина капна няколко капки от парфюма в горещата вода.

— Този изумруден кадифен плат е най-финият, който съм виждала — каза Ейда. — Сигурно е от Веер.

— Ейда, ти знаеш всичко. Надявам се, че има достатъчно за пелерина и рокля.

Прислужницата я огледа, докато Тина се потапяше във водата.

— Не знам всичко, но едно нещо със сигурност ми е ясно — приличаш на доволна котка.

— Това е, защото съм пълна с крем — многозначително отвърна младата жена и с доволна въздишка се отпусна във водата.

— Когато една жена осъзнае своята сексуалност, дори горещата вана предизвиква еротични усещания.

— Ммм, за теб наистина няма тайни за женската природа, моя пророчице!

Тина усети изтръпване между краката си и срамежливо додаде:

— Ейда, има нещо, за което искам да те питам, но… аз… може да го помислиш за неприлично.

— Не се съмнявам, щом е нещо, което Рам Дъглас е направил — подразни я прислужницата.

— Ейда… той… целуна ме там.

— Завиждам ти! — безсрамно възкликна Ейда.

Страните на Тина станаха пурпурни.

— Аз… достави ми удоволствие, но, мили Боже, как може да прави такова нещо?

— Някои мъже го правят. Макар и да не са много. Не бива да се тревожиш, че това може да го отврати — ти си млада, нежна и сладка. Ала щом толкова се притесняваш, пъхни върха на пръста си там и после го оближи.

— Господи, Ейда, не мога да направя такова нещо! — ужаси се младата жена.

— Една чувствена жена може да направи всичко. Обикновено имаш вкуса на това, което ядеш. Изпий много плодов сок и после опитай.

Тина излезе от изрисуваната вана и енергично се затърка с кърпата.

Ейда й хвърли кос поглед.

— Никога ли не си изпитвала желание и ти да го целунеш?

За миг Тина не разбра какво иска да каже, но когато осъзна, идеята я потресе. Побърза да смени темата.

— Имаше ли време да разцепиш някои от полите ми за езда?

— Да, няколко, за да можеш да яздиш по-удобно. Пак ли ще излизаш?

— Да, циганите са опънали палатките си на няколко километра в равнината на река Ър.

Когато препусна към мястото на срещата с Хийт, Тина взе със себе си само един от конярите на Кенеди — не искаше разни приказки да стигнат до ушите на Рам Дъглас. Отдалеч зърна високата и стройна фигура на мъжа, когото обожаваше, и препусна лудешки към лагера.

— Хийт! Хийт! — извика щастливо тя, а той я вдигна високо във въздуха, завъртя я и топло я целуна. После я пусна на земята и изпитателно се вгледа в лицето й.

— Тревожех се за теб, любов моя. Дъглас добре ли се отнася с теб?

Хийт бе бесен, когато узна, че са я принудили да сключи временен брак с Черния Рам Дъглас. Искаше да чуе от собствените й уста, че с нея се отнасят добре, в противен случай беше готов дори на убийство.

— Сам можеш да видиш, че съм добре, благодаря ти.

— Виждам това, което е отвън. Искам да знам как се чувстват душата и сърцето ти — изрече с нисък глас той. Двамата приседнаха на стъпалата на фургона му и си поделиха заека, току-що изпечен на огъня.

— Сигурен ли си, че това не е таралеж? — пошегува се Тина.

Той я погледна нежно и тя разбра, че трябва да сподели с него чувствата си, както винаги го бе правила. Поклати глава.

— Мислех си, че съм планирала живота си. Вече се виждах пред олтара с Патрик Хамилтън, когато съдбата се намеси.

— Сватбата му с Нан Хауард не се състоя. Бяхме в Единбург. Старата Мег й даде отвара и тя абортира.

Тина го погледна изненадано, но не попита откъде е толкова добре осведомен за дворцовите тайни.

— Значи… Патрик е свободен да се ожени?

Хийт кимна.

— Да, но ти не си.

— Свободна съм! — страстно възкликна младата жена. — Ще бъда свободна — поправи се. — Никога няма да се омъжа за Дъглас!

— Ами ако забременееш? Той е обещал да се ожени за теб.

— Това ще бъде моето отмъщение — отмъщението ми за всичко. Те затвориха Дейви и го изгориха зверски. После, когато го освободих, Черния Рам Дъглас дойде в Дун и изля омразата си върху всички нас. Това бе най-унизителното и позорно преживяване за Кенеди, но далеч не е всичко. Когато кралят заповядал клановете да се свържат с брачна връзка, баща ми е трябвало да плати на Буйната глава, за да ме вземе. Но дори и тогава той не поиска да се ожени за мен. Унижението е като рана, която никога не зараства.

— Валентина, играта, която играеш, е много опасна. Старата Мег ми каза, че тя е доставила отровата, с която преди години са отровили Дамарис. Каза ми също и на кого я е дала.

Тина спря да диша. Искаше да изкрещи, че не е вярно, защото знаеше какво ще й каже. Накрая прошепна немощно:

— Рамзи?

Хийт кимна.

Тя захвърли оглозганата кост и се затича към реката. Думите на Лудия Малкълм отекваха в главата й: „Беше другата млада свиня.“

Хийт бавно я последва.

— Тина, има още нещо, за което трябва да те предупредя. Пограничните райони не са безопасни. Ние пътувахме от Единбург до Берик по обичайния си маршрут, после поехме покрай границата и прекосихме Чевиот Хилс. Англичаните масово нахлуват в източните и средните райони.

Тя сви рамене.

— Набезите и отмъкването на добитък по границата са всекидневие.

— Не, нападенията не са били набези за отмъкване на добитък. Те са опожарявали и ограбвали всички села по пътя си, убивали са мъжете, а жените са изнасилвали. Обещай ми, че няма да излизаш сама на езда.

Тина си припомни нападението, което прекъсна вечерята им наскоро след пристигането й в Касъл Дъглас. Рам не й бе казал много, но бе ясно, че битката е била ожесточена.

— Обещай ми, че ти също ще се пазиш — помоли го тя.

— Ние обикновено зимуваме в Англия, но може би тази година няма да е така. Ще остана в Дъмфрис през цялата есен.

— Предполагам, че трябва да се върна, преди да се стъмни — тъжно рече Тина.

— Хайде, ела. Ще дойда с теб.

— Къде ли се е запилял конярят ми?

— Аз ще го намеря — предложи Хийт. Досещаше се, че младият Кенеди сигурно се възползва от услугите на Зара.

Същата вечер Тина вечеря заедно с Ейда и й разказа за слуховете около Нан Хауард. Освен това й повтори дословно чутото и това от Хийт за нападенията на англичаните. Премълча обаче за неприязънта на циганина към Рам Дъглас. След като се нахраниха, Ейда й помогна да окачат над широкото легло гоблена със светлокафявия рис. Ефектът бе поразителен, особено в комбинация с дългата, пухкава кожа, метната върху леглото.

Когато прислужницата се оттегли, Тина се изтегна върху голямото легло и си припомни колко невъзможно тясно бе онова, на което бе прекарала предишната нощ. Чувстваше се неспокойна и мислите постоянно я връщаха към онази нощ, през която братята й толкова безразсъдно бяха нападнали земите на Дъглас. Въртеше се и се мяташе, отказвайки да признае колко самотно й се струваше просторното ложе.

Отначало й бе студено, после й стана горещо, докато накрая съблече нощницата си, въздъхна тежко и се унесе в неспокоен сън. Някъде между три и четири часа, когато човешкият дух достига най-ниската си точка, Рам Дъглас се съблече в непрогледния мрак и тихо се пъхна в леглото. Трепереше от умора. През този ден се бе напрегнал отвъд границите на човешката издръжливост — бе заловил един английски кораб, при това със своя невъоръжен съд, и заедно с хората си бяха пренесли оръдията на борда на „Отмъщение“. Свали пленения екипаж на брега на остров Мей, после изтегли английски кораб със своя. В Ирландско море ги връхлетя буря, която вилня повече от три часа. Никак не бе лесно да се докарат двата кораба невредими до Солуей Фърт. Когато падна мрак, докато минаваха покрай Гретна, видя сигналните огньове — знак за нападение. То бе на територията, която охраняваха Дъглас, и Рам се прокле, за дето бе занемарил задълженията си. Слязоха на сушата и успяха да отбият голямо нападение, което бе започнало от Лидсдейл, Англия, и стигнало до Нитсдейл, Шотландия.

Англичаните отново ги превъзхождаха по численост, но яростта, с която Рам и хората му се биеха, ги накара да подвият опашки и да избягат през границата. Той закла мнозина от враговете си, но един от хората му бе убит, а други двама — смъртоносно ранени. Това, което завариха в Игълфийлд, бе прекалено дори и за най-закоравелите сърца. Жените и децата бяха потърсили убежище в църквата и англичаните я бяха подпалили. Малките трупове бяха струпани на купчина пред олтара.

Когато се върнаха в Касъл Дъглас и отидоха да се измият в баните, близо до помещенията на войниците, водата почервеня от отмитата кръв. След като всички ранени бяха превързани, Рам вече се олюляваше от умора, но намери сили да се изкачи по стълбите, за да отиде при своята жена. Макар че бе физически и емоционално изтощен, в главата му все още бяха живи потресаващите картини на варварското зверство на англичаните. Сякаш озъбеният череп на смъртта се хилеше в лицето му. През тази нощ бе създал доста работа на гробарите. Ала и без това вече бе омърсил и погубил безвъзвратно безсмъртната си душа. Бе избил много хора по време на кралските военни кампании за потушаване на бунтовете в планинската част на Шотландия, без да смята ролята, която бе изиграл в смъртта на Дамарис.

Тина се размърда в съня си и мислите на Рам се отклониха към нея. Обърна се настрани, протегна ръце и я притегли към себе си. Тя също бе гола и топлината на тялото й му подейства успокоително и поне за момент го дари с душевен покой. Събудиха я нежните целувки, с които обсипваше косите и челото й. Не можа да повярва, че това бе същия Рам Дъглас, който я обладаваше като вихрушка.

Целувките му бяха толкова сладки, толкова леки, толкова безкрайно нежни, че сърцето й прескочи няколко удара. После станаха все по-настойчиви и забързани. Ръцете й го обгърнаха и Тина се изуми, когато усети, че той трепери.

— Дръж ме — дрезгаво промълви младият мъж. Нуждата в гласа му не можеше да се скрие. В този миг на уязвимост Тина разбра, че ще се приближи до него, както никога досега. Притисна се към твърдото му тяло и го прегърна силно. Той въздъхна и тя усети как напрегнатите му мускули се отпуснаха.

— Дръж ме — повтори той с нисък глас и колкото и да бе невероятно, младата жена разбра какво желае от нея.

Тя се изви нагоре към твърдия му като мрамор член. Той мигом проникна в нея и я изпълни докрай. Сведе глава и зарови устни в уханната й топлина. Това бе неговото убежище.

Беше ранна утрин, когато Тина се събуди. Двамата все още бяха прегърнати, но Рам бе потънал в тежък сън. Когато тя се измъкна от обятията му, той измърмори някакъв неразбираем протест, но не се събуди. Забеляза, че по черната му коса имаше засъхнала кръв и не се бе бръснал от два дни. Въпреки това изглеждаше много по-млад от тридесет и двете си години. Кой знае какъв би могъл да бъде, ако не се бе родил Дъглас, ако част от душата не бе опустошена още от юношеството му с убийства и жестокости?

Тина въздъхна, облече пеньоара си и отиде в стаята на Ейда.

— Кажи на слугите да стоплят вода за ваната. Ще бъдеш ли така добра да кажеш на господин Бюрк да ни приготви нещо специално за закуска. Той знае, че не мога да ям овесена каша без сироп и сметана. Бих искала и някакви плодове, и крехко говеждо филе. Само да не е овнешко, моля те.

Мина почти час преди Тина да отнесе подноса със закуската в леглото. Неустоимият аромат накара Рам да отвори очи и да седне. Тина стори същото с кръстосани крака и постави таблата отгоре им. Той изглеждаше искрено развеселен. За него бе новост да яде в леглото.

— Какво правиш? — любопитно попита той.

— Миналата нощ беше много изморен. Опитвам се да възстановя силите ти. Смятам да те нахраня.

Той взе бурканчето със сиропа, пъхна вътре пръста си, после го облиза. Тина го плесна през ръката, взе бурканчето и изля щедро от съдържанието му върху вдигащата пара овесена каша. Добави и сметана, загреба пълна лъжица и я поднесе към устата му.

— Отвори я! — нареди младата жена.

Като по чудо той се подчини. Двамата опитаха от крушите, пълни с желе, и от говеждата пържола, която бе толкова крехка, че можеше да се реже с вилица.

— Господи, това е почти толкова добро, колкото и сексът — въздъхна Рам.

— По-добро е! — подразни го тя, а той я сграбчи с престорена жестокост.

На вратата се почука и Тина отиде да отвори. В стаята влезе слугата с ведро гореща вода за ваната. Рам се облегна доволно на възглавницата с намерението да се наслаждава на прекрасната гледка, докато тя се къпе. Когато отново останаха сами, Тина му се усмихна и обяви:

— А сега възнамерявам да те изкъпя!

Той подсвирна смаяно, искрено удивен от вниманието, което му се оказваше. После присви очи. Какво ли се криеше зад тези подчертани грижи. Реши да не казва нищо, а да я остави сама да разкрие намеренията си.

Стана от леглото, остави празния поднос на масата, после пристъпи в ароматната вода. Тина искрено се засмя на гледката, която той представляваше. Самата тя можеше да се потопи във водата до брадичката, но той бе твърде едър и водата едва покриваше бедрата му. Младата жена коленичи пред ваната и пъхна ръка във водата, за да вземе гъбата.

— Аз ще бъда ваша прислужница, милорд.

— Да не би да си фантазираш, че си наложница в харема на някой паша? — подразни я той.

— А, никога няма да разкрия моите фантазии, иначе цялата загадъчност ще изчезне — насапуниса гърба и широките му гърди. Космите под мишницата му не бяха остри, а приличаха на черна коприна и бяха доста дълги. — У теб има доста неща, които още не познавам — промърмори тя.

— Мъжкото тяло е от много части, някои от които са по-изпъкнали от другите — многозначително отбеляза Рам и погледът й мигом се насочи към слабините му. Главичката на члена му стърчеше нагоре като морски змей и Тина любопитно го огледа. Протегна ръка и плъзна леко пръст по ръбчето под нея. Той тутакси потрепери.

— Защо е направен така? — попита Тина.

— Целта на това ръбче е да издърпа нежната кожа на твоята ножница и да създаде триене — с пресипнал глас обясни той.

Гърлото й пресъхна и тя бързо се изправи. Рам зърна голите й нозе, когато пеньоарът се разтвори, и погледът му алчно я проследи, докато взимаше кърпа и бръснача му. После очите му се насочиха към гоблена със светло кафявия рис и Рам мигом съзря приликата. Златистите очи на звяра бяха като нейните, а движенията й бяха гъвкави също като на женска дива котка. Тя излъчваше нещо диво и тайнствено, което неудържимо го привличаше. Знаеше, че я иска тъкмо такава.

Тина съзря пламтящия му поглед и вдигна ръка, за да го накара да остане във водата.

— Косата ти е изцапана с кръв — взе канчето за вода. — Ти се насапунисай, а аз ще ти поливам, за да се изплакнеш.

Той нетърпеливо изтърка главата си, я тя изля отгоре му студена вода. Обаче това не спря нарастващото му желание, нито пък нейното. Тя му подаде голямата, суха кърпа и игриво рече:

— Не се бръсни, преди да ме любиш — разтвори пеньоара и го остави да се плъзне на пода.

Рам я повдигна, а тя обви стройните си бедра около кръста му. Младият мъж я отнесе пред сребърното огледало.

— Виж се — приличаш на дива котка.

Тина зърна в дълбините на огледалото отражението на гоблена и наистина се почувства като диво животно. Почти усещаше по гърба си възбуждащата пухкава кожа на риса. Ноктите й се забиха в плътта на Рам и тя го захапа леко по врата. Той изръмжа и тя усети възбудата му. Двамата се строполиха върху широкото легло, неспособни да сдържат страстта си нито миг повече.

Нахвърлиха се стръвно един върху друг. Тина не го обичаше, но Господ да й прости, обожаваше нещата, които правеше с тялото й, начина, по който я караше да се чувства. Усещаше как тялото й изтръпва — от главата до петите, от връхчетата на пръстите й до връхчетата на гърдите й. Наболата му брада бе толкова мъжествена и дразнеща, че тя усети как костите й омекват от напиращата страст. Запита се как е възможно той да има такова въздействие върху нея, но знаеше отговора. Опасността я привличаха към него. Случващото се помежду им бе опасно и горещо като огън.

Дългата му и твърда мъжественост пулсираше дълбоко в нея. Кадифената й ножница я бе стиснала конвулсивно. Двамата бяха толкова разгорещени, че сякаш щяха да се изпепелят един друг. На Тина й се стори, че наистина усеща как ръбчето на члена му се трие бясно във влажните стени на утробата й, извисявайки я все по-нагоре и по-нагоре, към пълното блаженство.

Достигнаха едновременно върховия миг и той изля горещото си семе в нея, карайки я да се гърчи и да тръпне в конвулсиите на божественото освобождение. Остана да лежи известно време отгоре й, после се отдръпна.

Тази сутрин Рам бликаше от жизненост и енергия. Даде си сметка, че това се дължи на Валентина. Наистина бе възстановила силите му и го бе заредила с нова енергия. Докато целуваше нежните връхчета на гърдите й, тренираното му ухо долови приближаващия се тропот на конски копита. Рам излезе на терасата и надникна навън. После се върна и започна да се облича.

— Ангъс е вече тук… май се забавих повече, отколкото трябваше. Ще взема със себе си мъжете, които е довел — хвърли й извинителен поглед. — Съжалявам, но ще се наложи да забавляваш Арчибалд. Трябва веднага да замина — изгледа я тъжно, осъзнал, че в крайна сметка тя не бе поискала нищо от него. — Ако успея, ще се върна довечера, но навярно ще бъде доста късно.

— Искаш ли да те чакам? — попита Тина.

Рам поклати глава и промърмори дрезгаво:

— Не, искам да те намеря в леглото.

Чак след като той замина, Тина си позволи отново да мисли за Дамарис. Не можеше да се вярва на приказките на Старата Мег — тя казваше това, което й бе угодно в момента. Ала Хийт също бе потвърдил, че Рам е доставил отровата, а циганинът никога не я бе лъгал. Малкълм бе намекнал същото нещо, а тя не бе убедена, че наистина е луд — изглеждаше повече като пиян, отколкото като човек загубил разсъдъка си. Нито за миг не се усъмни, че Рамзи е способен да убие една жена. В този мъжки свят жените нямаха почти никаква стойност, а ако някоя се изправеше на пътя му, Рам щеше да я отстрани без никаква жал. „С отрова?“ — запита се младата жена и неволно потръпна. Макар че не искаше да го признае, бе убедена, че той би използвал всякакви средства.

Реши да разпита Ангъс за миналото. Разбира се, той бе прекалено лоялен към хората си, за да предаде Рам, дори да бе грешен като дявола. Ще трябва да действа много изкусно. Ако не узнае нищо от Ангъс, ще се опита да измъкне истината от Колин.

Глава 24

Тя се бе изправила до парапета на замъка, за да гледа как Черния Рам Дъглас и хората му заминават. Тъмнокосите мъже наистина представляваха вълнуваща гледка. Не яздеха обикновени коне, а мощни жребци, отгледани в суровите планини на Шотландия. Около седемдесетина мъже, свързани с кръвна връзка, се смееха, викаха и проклинаха, докато препуснаха към границата, а вятърът брулеше обветрените им лица. Тина видя, че нито един от тях не носеше емблемата или носията на клана Дъглас. Знаеше, че това не е случайно и по някакъв начин им придаваше зловещ вид.

В чест на Ангъс, Тина облече красива рокля в небесно синьо. Около китките и по края на полата бе обточена с къдрички, но деколтето бе измамно семпло, разкриващо заоблените извивки на гърдите й. Ейда завъртя очи, когато Тина завърза огнените си къдрици с копринена панделка.

— Внимавай, иначе ще се озовеш в скута му — подигравателно отбеляза тя.

Лицето на Арчибалд светна, когато я видя. Тя протегна ръце, за да го поздрави.

— Управителят погрижи ли се за теб, Ангъс? Извини ме, че останах толкова до късно в леглото.

Графът я изгледа похотливо.

— Той е като разгонен жребец, нали? Да се надяваме, че момчето вече е посяло семето си. Изглеждаш ми доста плодовита жена.

Откровената му грубост я накара да се изчерви, но тя се засмя звънливо.

— Вие, мъжете Дъглас, сте истински дяволи. Нямах възможност да видя нищо от Касъл Дъглас, с изключение на спалнята.

— Ела, момичето ми, аз ще те разведа — рече Ангъс, доволен от възможността да се приближи до нея и да обвие собственически ръка около кръста й. Разбира се, Тина много добре познаваше кухните и външните постройки, но имаше едно място, където не бе стъпвала. Ангъс я въведе гордо в параклиса и й показа гробниците, които съдържаха малките ковчежета със сърцата на всички предци на Дъглас. Мястото тънеше в полумрак и тайнствени сенки. Докато наблюдаваше Арчибалд, младата жена се зачуди дали наистина това, което виждаше да блести в ахатовите му очи, бе сълза.

— Сърцето на Александър тук ли е погребано? — попита тя.

Графът стисна устни и поклати глава.

— Проклетите свещеници не позволиха — изглеждаше толкова тъжен, че Тина съжали, задето бе повдигнала този въпрос. — Един самоубиец не можело да бъде погребан в осветена земя… но аз не съм сигурен, че е било самоубийство.

— Какво искаш да кажеш? — невинно попита тя.

— Ела, момичето ми, това не е място за една невеста, особено за такава, която може да носи дете под сърцето си.

Двамата излязоха от параклиса и Тина не му възрази, че нито е невеста, нито пък е бременна. Щом като на Ангъс му доставяше удоволствие да си мисли подобни неща, тя нямаше да му противоречи. Явно графът смяташе, че слънцето изгрява и залязва с любимеца му Рам. Тогава кого, за Бога, подозираше в убийството на Алекс?

Двамата влязоха в голямата зала и се отправиха към една от големите камини. Тина повика един паж.

— Донеси на милорд Ангъс уиски, а на мен чаша червено вино.

Ангъс остана много доволен, че тя не е от жените, които се цупят, когато един мъж реши да си пийне чашка уиски преди обяд.

— Винаги съм се чудела защо титлата е била наследена от Рам, а не от Колин, братът на Александър — с нехаен тон поде Тина.

— Колин е незаконороден — без колебание заяви Арчибалд. — Рамзи бе единственият законен наследник.

Тина внезапно осъзна, че Рам е имал достатъчно силен мотив да отстрани Алекс преди петнадесет години.

— Както се оказа, това бе най-доброто, което можеше да се случи, а и Колин се осакати.

Мили Боже, нима Ангъс и Рам са заговорничели, за да направят Буйната глава лорд Дъглас? За Арчибалд се знаеше, че не би се спрял пред нищо, за да постигне целта си.

В този момент Колин влезе в залата и закуцука към тях. Тина неволно се изчерви и сърцето й се изпълни с жал към него.

— Съжалявам, че не бях тук, за да ви поздравя, милорд, но се грижих за ранените до късно след полунощ.

— Успешно, надявам се — изръмжа Ангъс.

Колин се поколеба.

— В повечето случаи, да. Един от ранените почина преди час от смъртоносната си рана.

— Кучи синове! — изруга Ангъс. — Когато аз патрулирах по тези граници, любимото ми развлечение бе да беся англичаните. Дърветата в Тивиътдейл и Хейуик бяха натежали от тези зловещи плодове. Джейми е прекалено мекосърдечен! Гръм да порази проклетите Тюдори! Знаеш ли, че когато смятах да възкача Джейми на трона, онова мръсно кучешко лайно Хенри VII ми предложи цяло състояние в злато, за да отвлека момчето? Аз да постъпя толкова долно и непочтено спрямо законния крал на Шотландия?

Тина попиваше всяка негова дума, питайки се как не се задавя, докато изрича подобни лъжи, след като се носеха слухове, че тъкмо граф Ангъс бе убил предишния крал на Шотландия, защото е бил хомосексуалист.

Ейда влезе в залата и Ангъс се изкашля и вдигна глава като вълк, надушил плячката си. Тина можеше да чете по лицето му като в отворена книга. В златистите й очи проблеснаха весели пламъчета.

— Бих ли могла да ви убедя да останете за вечеря, милорд? Струва ми се, че за вечеря ще имаме задушен фазан.

— Ммм, тази ризница ми протърка кожата. Смяташ ли, че твоята прислужница ще ми помогне да я сваля, за да взема една вана?

Тя махна на Ейда и прошепна на Ангъс:

— Ще трябва сам да я убедите, милорд, но обзалагам, че едва ли ще може да ви устои.

Когато Ангъс и свитата му си заминаха, всички в Касъл Дъглас си отдъхнаха с облекчение. Тина погледна развеселено към Ейда. Изгаряше от нетърпение да разбере как се е представил Ангъс в леглото.

— Той прилича на вол! — рече Ейда с нотки на възхищение в гласа. — Струва ми се, че получи схващане на един от мускулите си — добави тя и закачливо й намигна.

Черния Рам не се завърна в Касъл Дъглас нито през тези, нито през следващите седем нощи. Навсякъде по границата се носеха слухове за жестокости и зверства, за преследвания и убийства, а и патрулиращите със собствените си очи можеха да видят ограбените и опожарени селища. Дори понякога се налагаше да гасят пожарите в подпалените гори. Само за един ден установиха, че именията на Елиът, Фъргюсън и Линдзи са изгорели до основи, и Буйната глава реши, че е видял достатъчно. Реши сам да раздаде правосъдие и когато настъпи нощта, поведе хората си през границата към Англия.

Убиваха само когато бе неизбежно, а Рам забрани да се взимат и изнасилват жени. Главната им цел бе да оплячкосат колкото може повече. Задигаха зърно, фураж, овце, говеда, коне и домашни стоки. Изгаряха посевите, подпалваха оборите и купите сено. Рам знаеше, че пламъците са още по-ужасяващи в тъмните часове на нощта.

След като прекосиха границата, разпределиха ограбеното между оцелелите шотландските семейства, които бяха загубили всичко. После хората на Дъглас сякаш изчезнаха вдън земя. Всъщност те се качиха на борда на „Отмъщение“ и нападаха английския бряг от Кингстаун до Уайтхейвън. В края на седмицата, когато се върнаха в река Дий, корабът на Дъглас теглеше след себе си още два английски кораба.

Докато патрулираха по границата и извършваха набезите, Рам упражняваше железен контрол върху хората си и изискваше най-строга дисциплина. Обаче знаеше, че когато се върнат в Касъл Дъглас, ще им позволи да се отдадат на веселие и шумни гуляи. Всички готвачи бяха заети с приготвянето на пиршеството, а в замъка се възцари безредие. Плячката, която носеха, бе огромна и мъжете безгрижно се отдадоха на хазартни игри, пиене и разврат.

Рам наблюдаваше реакцията на Тина развеселено, но търпеливо. В Касъл Дун тя бе свикнала с много мъже, но хората на Кенеди бяха безкрайно различни от тези на Дъглас. Преди да се стъмни пристигнаха циганите и вътрешният двор се изпълни с музика и танци.

Зара се запъти направо към Рам и докато разговаряха, сложи собственически ръка върху рамото му. Валентина ги видя и веднага разбра, че са били любовници. Тя сви пренебрежително рамене — репутацията му на развратник бе легендарна. Тази циганка вероятно бе едно от многобройните му завоевания — сигурно бе преспал с всяка жена над четиринадесет години от границата до столицата. Ала в същото време нещо в нея я караше да отстоява властта си над него. Имаше нужда да се увери, че я желае повече от всички останали жени на този свят.

Рам усети присъствието й в мига, в който тя излезе от замъка. Остави Зара и Джок, прекоси двора и застана до нея.

— Скромните и благопристойни дами се оттеглят в стаите си, когато циганите излязат на сцената.

Тина вдигна поглед към него. Пламъците на факлите осветяваха тъмното му лице, но в същото време хвърляха сенки, които подчертаваха острите му скули. Младата жена отметна великолепната си коса през рамо.

— Не се и надявай! — дръзко отвърна тя.

— Не си прави труда да го търсиш — той не е тук.

Тя не попита кого има предвид. Знаеше дяволски добре за кого намеква. Ревността явно го изгаряше и ъгълчетата на устните й леко се повдигнаха в тайнствена усмивка.

— Циганите смятат, че съдбата им е предопределена по рождение. Всички мъже са крадци на коне, а жените им са проститутки. И все пак… все пак — обзалагам се, че двамата с теб можем да ги надминем.

Ревността му се примеси с изгарящо желание.

— Аз знам, че съм добър конекрадец, но какво те кара да се мислиш за лека жена? — дрезгаво попита той.

— Не съм ли точно това — твоята държанка.

Рам я притегли грубо към себе си и впи устни в нейните. Тя не се отдръпна, а отърка чувствено тялото си в неговото, докато дивият ритъм на музиката разпалваше кръвта им, връхлиташе на огнени вълни, на които бе невъзможно да се устои. Той пъхна ръка в джоба на жакета си и измъкна пълна шепа златни монети.

— Надявам се, че ще заслужиш парите ми — подразни я Рам.

Тина грабна една от монетите и я захапа, за да провери дали златото е истинско, после я хвърли на Зара, която в този момент минаваше покрай тях, увиснала на ръката на Джок.

— Къде искаш да го направим? В сеното в конюшнята или под живия плет?

Рам бе шокиран. Плесна я по задника.

— Върви в стаята си, Лудетино. След няколко минути ще се присъединя към теб.

Тя плъзна игриво ръка по издутата му мъжественост.

— Това е, за да поддържа огъня ти — дръзко рече тя.

Тина не се запъти веднага към стаята си — искаше да размени няколко думи насаме със Старата Мег.

Циганката се бе разположила в единия ъгъл на голямата зала и пред нея се бе извила дълга опашка от чакащи жени — привидно, за да узнаят бъдещето си, но всъщност доста от тях бяха дошли поради други причини. Мег я видя веднага, но си достави удоволствието да я накара да почака. Накрая даде знак на жените да се отдалечат и повика Тина.

Старицата я изгледа злобно с черните си очи.

— Значи това, което предсказах, се сбъдна. Ти принадлежиш на мъж, седнал на трон, чийто символ е главата на овен и който ще задоволи еротичните ти нужди.

С усилие на волята Тина се застави да не се изчерви.

— Искам да разбера за отровата — прошепна тя.

Мег промърмори някакво заклинание и направи таен знак с костеливите си пръсти.

— Не казвай нищо, не мисли нищо. Не разбираш ли, че понякога сами призоваваме злите сили? — остро попита тя, а очите й застрашително заблестяха.

Тина отвори уста, за да продължи с въпросите, но отново я затвори. Каква полза имаше? Старата вещица никога нямаше да се злепостави. Освен това усещаше неприкритата неприязън на циганката към нея. Сви безгрижно рамене и се засмя. Доставяше й удоволствие да си играе с опасността — това правеше живота много по-вълнуващ.

До входа на залата един млад циганин бе подредил кинжали и ножове върху ярко вълнено килимче. Тина ги разгледа и си избра малък нож с дълго, блестящо острие. Калъфката му имаше кожени връзки, с които можеше да се привързва към крака.

Огледа се и видя Рам, който явно се бе уморил да я чака и сега идваше да я отведе. Лицето му бе безизразно като каменна маска, която прикриваше бушуващите чувства. Тина реши да го разпали още повече.

— А, господарят на Вселената желае присъствието ми!

— Не е точно така — възрази той. — Господарят на Вселената очаква с нетърпение радостта от присъствието ти.

После се усмихна. Нейните очи заблестяха.

— Веднъж се изкъпах гола във Влак Лох посред нощ и предложих да се продам на Дявола. Виждам, че си дошъл, за да ме вземеш, но за жалост промених решението си — предизвикателно заяви тя.

Очите му се присвиха.

— Аз те купих, платих ти със злато, лисичке! Очаквам да заслужиш цената си.

Тина сложи ръце на кръста си и отметна коси.

— Всъщност на теб ти платиха със земя и кораби. Очаквам да заслужиш цената си!

Силните му ръце я сграбчиха за раменете.

— Никога вече не си позволявай да ми говориш по този безочлив начин — гневно изсъска той.

Тя облиза устни.

— Гневът и страстта са много интересна комбинация — подразни го младата жена.

— Сега ще ти покажа какво значи страст — изръмжа Рам, вдигна я на ръце и я понесе нагоре по стълбите. Пусна я да стъпи върху килима, а тя се извъртя рязко и се спусна към вратата, водеща към терасата. От двора долетяха музика и смях и изпълниха стаята.

Едва сега той забеляза, че е облечена със светлокафявата рокля, в която приличаше на екзотично животно — същата, която носеше на маскения бал, когато бе поднесена като дар на краля. Собственическо чувство и ревност се смесиха със страстта и гнева му.

Тина изу обувките си, вдигна ръце над главата си и започна да се люлее в такт с музиката. Движенията й бяха гъвкави и завладяващи и той я гледаше като омагьосан. Отначало бяха плахи, но постепенно ставаха все по-чувствени. Тя вдигна полите си, за да събуе чорапите, а после пристегна кожените връзки на ножа около бедрото си.

Бавно и сладострастно съблече роклята си и я захвърли към Рам. Той я улови и зарови лице в нея, за да вдъхне уханието й. После тя свали долните си дрехи и също ги хвърли към него. Той ги поднесе към ноздрите си, за да се наслади на женската й миризма. Сега тя бе гола, с изключение на ножа, и той се запита откъде, по дяволите, бе научила този еротичен танц. Отговорът дойде незабавно: беше прекарала прекалено много време сред циганите! Рам бе облегнал широките си рамене на полицата на камината, но сега се изправи и пристъпи заплашително към изкусителното създание.

— Стой! — заповяда тя, измъкна ножа от калъфката и го насочи към сърцето му. Очите му се разшириха, когато видя как тя замахна с ръка към него. Златните монети, които й бе дал, се удариха в гърдите му и се посипаха по килима. По някакъв магически начин смъртоносното острие бе останало в пръстите й. Тя го прибра в калъфката, отметна глава и звънко се засмя.

— Ще те любя безплатно, Рам, Буйна главо — пристъпи към огледалото, за да се полюбува на отражението си.

Желанието го изгаряше и влудяваше. Рам знаеше, че точно това бе намерението й. Сграбчи я през кръста и я вдигна високо. Тина изписка.

— Ти гледаш гърдите си така, както аз гледам члена си — дрезгаво изрече младият мъж и я хвърли върху леглото. Започна трескаво да съблича дрехите си. — Доставя ти удоволствие да се правиш на малка кучка — задъхано продължи, захапа я по врата и после плъзна език около ухото й.

— Доставя ми удоволствие да отвръщам на твоята сексуалност — призна тя. Очите му бяха потъмнели от желание и той грубо я възседна.

— Хайде, отговори на това — предизвика я той и езикът му неистово заблиза шията й, гърдите и корема й. Рам вдигна глава и видя как устните й се разтвориха и тя застена от удоволствие. Очите й се навлажниха и замъглиха от сласт. Откликът й го възбуди още повече.

Златисти пламъци затанцуваха в очите й, тя изви пръст и го примами към себе си. Как би могъл да я приближи повече? Освен ако тя искаше да приближи мъжествеността си. Бавно се премести напред, докато върхът на члена му почти докосна брадичката й. Много нежно, също като котка, която ближе лапичката си, върхът на езика й докосна кадифената плът, която мигом стана тъмно червена от придошлата кръв. Езикът й откри ръбчето и тя притисна устни към него. После продължи да го поема с устни и да го гали с език, вкусвайки, дразнейки, подлудявайки, изкушавайки го.

Рам изви глава и извика.

— Спри, любима, или ще се изпразня — предупреди я той.

Тя се отдръпна и нежно пророни:

— Нямам нищо против.

Черния Рам Дъглас трябваше да бъде водещ в секса. Просто бе устроен по този начин. Прехвърли цялата си тежест върху ръцете си и я покри с тялото си. Бедрата й се разтвориха, за да посрещнат бесните му тласъци, а устните й поеха горещия му език.

Тя не можеше повече да се сдържа, изгубила представа за всичко, докато той я носеше към върха, а тялото й пулсираше в ритъма на дивата циганска музика. Рам не обръщаше внимание на виковете й. Една змия се извиваше в мозъка му, забивайки отровните зъби на съмнението. Кой я бе научил на всички тези неща? Кралят? Циганинът? Патрик Хамилтън? Знаеше, че тя бе девствена, когато я облада, но би могла да придобие опит и по други начини. Въображението му го тласкаше до ръба на безумието.

Завладя напълно тялото й, възбуждайки я отново, този път до полуда. Сякаш искаше да я бележи завинаги като своя, да заличи завинаги спомена за всички други мъже. Винаги когато си помисли за любов, да си спомни този път. Като че ли страстта им нямаше край. Тя откликваше на всяко негово желание, докато той я обладаваше отново и отново.

В този миг тя бе готова да му даде всичко — тялото, ума, душата, живота си. Всичко, освен любовта. Тина тръпнеше, потопена в блажените вълни на забравата. Ала, колкото и да бе странно, неговите тръпки бяха по-неистови от нейните. Накрая той се отдръпна и се претърколи от нея. Тя погледна надолу, там, където телата им се бяха съединили допреди малко, и видя малки капки, които приличаха на разтопени перли, блестящи на светлината на пламъците.

— Кой те е научил да се любиш с устата? — с едва потиснат гняв попита той.

— Ейда — прошепна младата жена.

— Ейда? — изрева Рам.

— Аз… аз й казах, че ти ме целуваше там и тя ме попита дали и аз не бих искала да го направя за теб. Тази нощ изпитах желание да го сторя.

Той се засмя облекчено и я притегли към себе си.

— Мили Боже, накара ме да треперя! Ти си моето мъчение и моето удоволствие — целуна я дълго и страстно. — Обичам миризмата ти. Обичам нашата миризма — това бе най-интимното нещо, което някога й бе казвал.

Касъл Дъглас изглеждаше толкова тих и унил след заминаването на Рам и братята му, че Тина се почувства тъжна и потисната. Все едно слънцето изведнъж бе изчезнало. Беше неспокойна като тигрица, затворена в клетка. След два дни имаше чувството, че каменните стени я задушават.

Господин Бюрк й приготви кошница с разкошен обяд и двамата с Колин излязоха да се разходят сред полето. Тъй като имаше представа за опасностите, които ги дебнеха, Колин настоя да ги придружат неколцина от стражите на замъка. Мъжете можеха да половуват, докато Колин прави скиците си, така Тина нямаше да усеща присъствието им. Тя бе облечена в нефритенозелена рокля за езда, а на ушите й висяха дълги нефритени обеци. Великолепната й коса се спускаше до кръста и Колин изглеждаше развеселен, че тя има толкова точни изисквания, как да бъде рисувана. Младата жена сви красивите си рамене — та нали тя най-добре от всеки друг знаеше как изглежда най-красива. Каква бе ползата от фалшивата скромност?

Колин я помоли да застане в определена поза, докато я улови върху листа. Тя яздеше Индиго, а тъмночервената кобила представляваше такъв страхотен контраст с нефритенозелената й рокля, че Колин направи няколко скици, на които бе свела огнената си глава до атлазената шия на чистокръвното животно.

После двамата седнаха сред тревата и дивите цветя, за да изядат обяда си, а Колин отпъди с ръка осите, които мигом се събраха. В кошницата имаше прясно изпечен хляб със златиста коричка и гъши пастет. Сред лакомствата бяха и бурканче с мариновани гъби, пушена сьомга с подправки, вкусни питки, пълнени със ситно накълцано агнешко месо и малки лукчета. За пиене имаше бутилка къпиново вино, а за десерт — тъмночервени ябълки и узрели сливи.

— Нека те нарисувам така, както си седнала сред детелините… Рам ще бъде във възторг.

— Колин — откровено рече тя, — струва ми се, че не изпитваш никаква враждебност към Рам.

— И защо да го правя?

— Заради несправедливостта, че той е наследил титлата лорд Дъглас след смъртта на брат ти Алекс.

Той сви рамене.

— Аз бях незаконен син, макар да не го знаех. Рамзи го е знаел от години, но никога не пожела да ме унижи, като ми го съобщи — няколко минути рисува мълчаливо, после додаде: — Бях далеч от къщи, когато е станала трагедията, а седмица по-късно се осакатих по време на една схватка край границата. Едва не умрях и ме вълнуваха много по-важни неща, отколкото наследяването на титлата.

Тина се намръщи. Значи Рам е знаел, че ако нещо се случи с Алекс, той, а не Колин ще стане лорд Дъглас.

— Веднъж намекна, че Рам е бил влюбен в Дамарис — нехайно подхвърли тя.

— Беше толкова хубава, че всички бяхме влюбени в нея — тъжно се усмихна Колин.

— Значи това не е било нищо повече от юношеско увлечение?

— Надявам се, че не — тихо отвърна той.

Тина разбра, че няма да научи нищо повече от него. Всички Дъглас умееха да си държат езика зад зъбите и да се поддържат един друг.

В края на деня Тина очакваше, че Колин ще й покаже скиците, ала той бе непреклонен. Нито една не била достатъчно добра, за да бъде показана. Щяла да види своя портрет, когато го завърши, но не и преди това.

Тина се опита да го убеди, използвайки чара си и всички женски хитрости, но старанието й бе напразно — Колин не се поддаде.

По заповед на Рам, Дръмонд Дъглас отведе екипажа към източния бряг на Шотландия, където бе пуснал котва „Каприз“. Моряците пребоядисаха търговския кораб в сиво и го преименуваха на „Отмъщение“, точно както Рам бе постъпил с кораба „Валентина“. Започнаха системни набези надолу по английския източен бряг от Берик до Тайнмаут.

Рам взимаше участие и в набезите по суша, и в тези по море. Много скоро до ушите на крал Хенри Тюдор достигна вестта, че едно бедствие на име лорд Венджънс[1] напада почти всеки английски кораб. При това според мълвата действаше едновременно и на двата бряга, което бе фактически невъзможно. Докато лорд Дейкър извършваше набези в Шотландия, жителите на пограничните райони нахлуваха в Англия и не само си отмъщаваха за нанесените щети, но и отмъкваха всичко ценно, до което можеха да се доберат.

Младият крал на Англия незабавно изпрати протестни писма до краля на Шотландия, както и заповед за арестуването на лорд Венджънс.

Джеймс Стюарт не обърна внимание нито на едното, нито на другото. Бе очарован, че един от благородниците му имаше достатъчно смелост, за да отвърне на удара на англичаните, при това с пълна сила. Замисли се кой ли може да бъде този храбрец, но всъщност не искаше да знае, защото щеше да бъде принуден да го арестува — неизвестният лорд нарушаваше официалния мирен договор между Шотландия и Англия. Сред поданиците на Джеймс имаше доста непокорни вождове на кланове. Може би някой от тях бе Отмъстителя. Би могъл да е някой Хамилтън с покровителството на адмирала, граф Аран, или закаленият в безброй битки лорд Хоум, лорд Дъглас, или граф Ботуел. Дори можеше да е собственият му братовчед Матю Стюарт, граф Ленъкс, или дивият и жесток планинец Арчибалд Камбъл, граф Аргайл.

Винаги когато времето и разстоянието позволяваха, Буйната глава яздеше до Касъл Дъглас и обикновено пристигаше след полунощ. Валентина се бе превърнала в магнит, който го привличаше неудържимо. Пристигаше изтощен, а след няколко часа си тръгваше ободрен и зареден с нови сили и енергия.

Понякога настроението му бе мрачно и Тина трябваше да укротява грубостта и жестокостта му. Ала друг път, както тази нощ, безкрайната му нежност караше сърцето й да омеква и да се разтапя под ласките му. Започна да я люби бавно, нежно свали нощницата й, разпиля косите й по възглавниците, после помилва всяка извивка, всяка топла падина на тялото й. Накрая разтвори широко краката й, за да се наслади на нежното цвете между краката й. Докосванията му бяха леки и нежни като крила на пеперуда. Часове по-късно тя лежеше преситена в прегръдките му, докато той обсипваше с целувки лицето й. Повдигна я към себе си.

— Палавнице… моя палавнице! — наричаше я така само в леглото. — Тина, когато се любя с теб, се чувствам толкова добре. Никога досега не съм изпитвал подобно нещо. Ти ме изпълваш с топлина и спокойствие. Караш ме да се чувствам цялостен… завършен. Мисля, че съм влюбен в теб.

Сърцето й прескочи един удар, но тя се опита гласът й да прозвучи нехайно.

— А къде е необоримото доказателство за твърдението ти? — дръзко попита младата жена.

Той не обърна внимание на закачката й.

— Реших да се оженя за теб.

Думите му увиснаха в мрака. Тя бе поразена и в същото време ужасена.

— Не, имаме споразумение съюзът ни да продължи една година! Тогава ще решаваме.

— Да върви по дяволите споразумението! Реших да се оженим сега — твърдо рече той.

— Но аз не съм бременна — изтъкна Тина.

— Откъде знаеш? Може и да си.

Мили Боже, наистина можеше да е бременна след страстния начин, по който я любеше. Тя се измъкна от прегръдката му.

— Ти си един арогантен негодник, Дъглас! Въобразяваш си, че само да щракнеш с пръсти и аз тутакси ще се затичам, за да изпълня желанието ти.

— По дяволите, скъпа, изслушай ме! Ако изчакам, докато забременееш, ще си помислиш, че се женя за теб заради наследника. Аз искам да се оженя за теб, защото те обичам!

Тя притисна длани към ушите си, за да заглуши гласа му и звука на дъждовните капки, трополящи по прозореца.

— Аз не искам да се омъжвам за теб! — изсъска младата жена. — Мъжете Дъглас отравят съпругите си!

— Само когато са неверни — пошегува се жестоко Рам, ала Тина не се шегуваше — тя бе убийствено сериозна.

— Отговорът ми е не и е окончателен! — заяви тя.

Той отметна рисовата кожа и стана от леглото. Запали свещите и започна да се облича. Тина виждаше и усещаше гнева му. Смяташе да си тръгне, макар че бе посред нощ и се бе завърнал само преди по-малко от три часа.

На светлината на свещите косата й приличаше на огнен ореол. Ръцете й придърпаха кожата до брадичката, сякаш по този начин можеше да се защити от него. Той я измъкна от леглото със силната си ръка.

— Аз не те моля, уведомявам те — надвеси се застрашително над нея. След миг красивото му, обветрено лице омекна и той се засмя. Протегна ръце и я притисна към гърдите си. — Аз съм твоята съдба. Когато се върна следващия път, ще доведа със себе си и свещеник.

[1] Vengeance — отмъщение, мъст (англ.). — Б.пр. ↑

Глава 25

След като той си отиде, стаята внезапно изстина, сякаш бе отнесъл цялата топлина със себе си. Тина се върна обратно в леглото и се пъхна под пухкавата кожа. Бушуващият вятър и поройният дъжд я караха да трепери, макар че Рам бе този, който сега яздеше навън. Лошото време не можеше да възпре Черния Рам Дъглас. Прокълни го! Прокълни го!

Възможно ли бе да я обича? Може би щеше да си отмъсти много по-скоро, отколкото смяташе. Не, той я мразеше, както и тя него, въпреки това в един миг любовта и омразата се срещаха и също както небето и земята, бяха двете страни на една и съща монета.

Мислите й бясно препускаха, докато обмисляше всички възможности. Трябваше да си тръгне. Да си отиде у дома при баща си. Мисълта за Бет и майка й я накара да потърси и друга възможност. Донал и Меги бяха в Касъл Кенеди, на не повече от тридесетина километра надолу по брега. Ала бързо размисли. Беше виждала разгневения Рам Дъглас и не завиждаше на този, който се изпречи на пътя му. Бедният Донал и преди не можеше да си мери силите с него.

Внезапно спря да трепери. Знаеше къде ще отиде — в лъката на Ър. Ще го направи!

Докато препускаха към границата, Рам не обърна никакво внимание на ругатните и недоволството на хората си, измъкнати посред нощ от топлите легла. Не забеляза овцете, сгушени една до друга, за да се топлят от студения дъжд. Беше потънал в мислите си. Проклети жени! За тях добротата означаваше слабост и заради това презираха мъжете и бяха готови да им забият нож в гърба. Човек никога не можеше да ги разбере. „Не — обади се едно тъничко гласче, — ти сам си си виновен. Занесе ли й поне веднъж някаква дрънкулка или бижу? Направи ли й поне веднъж комплимент за чаршафите, които е избродирала? Похвали ли ястията, които ти приготвяше господин Бюрк по нейна заръка? Поигра ли поне веднъж партия шах с нея или някоя друга игра, сподели ли мислите си, опита ли се да узнаеш нейните? Каза ли й някога, колко много означава тя за теб, освен в миговете на страст?“

За него бе скъп спомен онзи следобед, когато я бе завел на лов за риба. Искаше да сподели живота си с някого и знаеше, че най-после е открил своята любима. Копнееше да споделя с нея всичко — радостта, сълзите, пламенните мигове и спокойните моменти. Мили Боже, нима тя наистина се страхуваше от него? Да се бои, че той може да я отрови? Това бе немислимо! Самото допускане, че може да й се случи нещо лошо, караше стомаха му да се свива на топка.

Трябваше да се върне и да я помоли да се омъжи за него, а не да й нарежда. От гърдите му се изтръгна дълбока въздишка. Знаеше, че е прекалено горд, за да моли, за каквото и да е на този свят. Искаше тя да бъде майка на децата му. Какви великолепни синове и прекрасни дъщери биха могли да създадат заедно! Изведнъж в гърдите му се надигна страх. Никога досега не бе имал деца. Другите мъже сееха копелета навсякъде след себе си, но нито едно момиче не бе дошло досега при него, за да му заяви, че е баща на детето й. Пропъди страха. Валентина щеше да му роди деца — знаеше го, както знаеше, че всеки ден слънцето изгрява и залязва.

След като стигнаха морския бряг, Рамзи бе твърде зает, за да се отдава на спомени. Качиха конете на борда на „Отмъщение“ и бавно поеха покрай брега, за да патрулират из графствата Къркъбри и Дъмфрис по целия път нагоре до Солуей Фърт, където Шотландия граничеше с Англия. Нахраниха се на борда на кораба, после слязоха, за да обиколят границата на Роксбъро.

Откриха останките от изгорелия кораб на Армстронг — повечето мъже от екипажа му бяха избягали на север. Нямаше с какво да помогнат и затова продължиха, надявайки се да заловят англичаните на местопрестъплението. Желанието им се изпълни при Роуанбърн — видяха част от разпръснатия добитък, а десетина мъже, опиянени от пролятата кръв, изнасилваха жените и момичета на земята, до телата на мъртвите им бащи и съпрузи. Нито един не се спаси от справедливия гняв на Дъглас!

Това, което най-много вбеси Рам, бе, че всичките те бяха войници в униформи. Не губиха излишно време и след като хората му се разправиха с разбойниците, Рам Дъглас ги поведе през границата навътре към Лидсдейл. Когато четиримата мъже, които караха стадо овце, съзряха препускащите шотландци, изоставиха животните и побягнаха към долината. Местността бе опасна — скалиста и осеяна с коварни тресавища. Английските коне не можеха да се сравняват с бойните жребци на шотландците.

Скоро застигнаха четиримата мъже и ги заобиколиха, отрязвайки всяка възможност за бягство. Пребледнелите от ужас лица на пленниците издаваха страха им, че скоро ще увиснат обесени по дърветата — това бе наказанието за кражба на добитък.

Ако знаеха каква съдба ги очаква, щяха да молят на колене да бъдат обесени. Тъмните очи на шотландците откриха водача им и всички извадиха кинжалите си. Лорд Венджънс кимна леко и всички пристъпиха към жертвите си, готови за това, което се наричаше „скубане на перата“. Това бе стар шотландски обичай, който се прилагаше към презрения враг. Всеки един от шотландците се изреди, промушвайки проснатите на земята англичани. Всяка рана бе повърхностна, но много болезнена. След седемдесет подобни рани нещастната жертва обикновено умираше от загуба на кръв, крещейки в жестока агония. Последният издъхващ англичанин издаде всичко, което Дъглас искаше да узнае, преди да получи милостивия смъртоносен удар. Информацията потвърди подозренията на Рам — английският гарнизон се намираше в Карлайл. Командваше го лорд Дейкър.

Отрядът на Дъглас се върна в Шотландия и Рам свика среща на всички шотландски управители по границата. Събранието се състоя в замъка на граф Ботуел, непревземаемия Касъл Хърмитадж. Никой, освен местен жител не би открил пътя към него, минаващ през опасните тресавища. Хърмитадж бе страховита масивна постройка от сив камък. Голямата зала бе толкова обширна, че бяха нужни две огромни каменни камини, за да я затоплят. Докато членовете на клана Хоум от Уедърбърн се поздравяваха с представителите на Хамилтън, Брус и Елиът, Ботуел напълни чиниите им с тлъсти късове печено волско, а кожените им рогове — с октомврийска бира.

Управителите на източните погранични райони, Линдзи и Хей, разказаха потресаващи истории за набезите на англичаните, прекосили Туид с цел не само да плячкосват и убиват, но и да разрушават шотландските кораби, да отвлекат екипажите им и да извършват нечувани жестокости спрямо жените и децата. Бяха открили голям гарнизон от английски войски в Берик. Всички бяха осведомени за официалните протести, които кралят на Шотландия бе отправил до краля на Англия, който уж бе обещал да сложи край на грабежите и да нареди да се възстанови отнетата собственост на шотландците. Но сега лордовете от границата имаха доказателства, че зверствата се извършват не от бандити или пирати, а от армията и флотата на Хенри Тюдор.

— Кучият син е един алчен младок, още ненавършил двадесет и една години — заговори Ботуел, — но вече е хвърлил око на Шотландия и няма да миряса, докато не започне война с нас.

— Първото нещо, което крал Джеймс трябва да направи, е да изпрати обратно в Англия този проклет предател Хауард — заяви Патрик Хамилтън.

Рам го изгледа презрително, но не каза нищо. Можеше да си позволи да прояви великодушие към съперника си — Тина вече бе негова.

— Понякога политиката води до странни приятелства — саркастично подхвърли Хоум от Уедърбърн.

— Хамилтън е прав — обади се Кар, който не знаеше нищо за историята на Патрик с момичето на Хауард. — Джеймс не само трябва да се отърве от този паразит Хауард, но и да изпрати обратно в Англия курвата, за която се е оженил.

Преди срещата да приключи, бяха взети две решения. Първо трябваше да се нападнат английските гарнизони в Карлайл и Берик, за да се научи каква е числеността им и с какви оръжия разполагат. И второ, един от тях трябва да уведоми краля в Единбург, че граничните райони практически са във война. Всички бяха единодушни в избора си — Дъглас бе този, в чиито думи щеше да се вслуша Джеймс Стюарт.

На път за дома един английски кораб направи грешката да стреля по „Отмъщение“. Рамзи реши, че не си струва да потапя високия и не особено широк кораб. Защо да си хабят снарядите, когато много лесно можеха да го завладеят, да си присвоят товара му и след това да продадат плячката на изгодна цена? Някои от екипажа бяха все още живи, когато Буйната глава застана на командния мостик. Рамзи най-милостиво им подари живота и ги свали на брега при Силот, като им заръча да докладват на началниците си, че лорд Венджънс им е пощадил кожите.

Рам бе в прекрасно разположение на духа, когато корабът му навлезе в устието на река Дий. Спря в Къркъбри, за да вземе със себе си свещеник. Хрумна му забавната идея да заведе младата си съпруга в Единбург и да я покаже в двора. В главата му гъмжаха различни планове. Можеха да отплават до Еър, където той щеше да продаде шестте кораба, които бе отмъкнал от англичаните. Ще заведе Валентина в Дун, за да уведоми семейството й за сватбата им, а после ще поемат нагоре по Клайд до Глазгоу, а оттам — на коне до Единбург. Щеше да бъде истинско сватбено пътешествие, много по-романтично отколкото да яздят повече от сто километра до столицата.

Предаде свещеника в опитните ръце на управителя, а след това се запъти право към банята във войнишките бараки, подсвирквайки си радостно. Слугите в замъка му хвърляха смутени погледи, но никой не каза нищо. Новината за отпътуването на Тина преди два дни бе като избухването на голям пожар. Всички в Касъл Дъглас се страхуваха, че много скоро ще станат свидетели на такава експлозия, която ще ги помете без остатък.

Рам бе така закопнял да я зърне, че веднага след като се изкъпа, се качи на горния етаж, за да я потърси. Остана разочарован, като видя, че просторната спалня е пуста. Излезе на терасата, за да види дали не е излязла да се поразходи из градината. Вече бе толкова свикнал да се връща у дома, при нея, че се почувства като загубена душа, когато не зърна златистите й очи и огнените й къдри.

Тъкмо се канеше да тръгне да я търси, когато погледът му попадна на една бележка, забодена на възглавницата. Сякаш ледени пръсти стиснаха сърцето му. Внезапно разбра, преди да чете бележката, че няма да я намери. Докато разгъваше писмото, си мислеше, че сигурно е отишла до Касъл Кенеди, за да посети новата си снаха Меги. Обля го вълна на разочарование. Ала щом започна да чете писмото, чувствата му рязко се смениха. Примигна невярващо. Гневът замъгли погледа му и думите се размазаха пред очите му. Наложи се да прочете написаното още веднъж, за да го осъзнае.

„Дъглас, всичко е свършено. Аз си заминавам. Моля те, погрижи се Ейда и господин Бюрк да се върнат благополучно в Дун.

Огнената Тина Кенеди.“

— Малка кучка! Да си тръгне просто така — без никакво обяснение, без нищо! — от устните му се изплъзна яростна ругатня. — „Свършено е!“ — повтори младият мъж. — Исусе Христе, ще бъде свършено, когато аз реша, че е така, но не и преди това! — бе имала нахалството да се подпише Огнената Тина Кенеди! Ще я довлече обратно за огнената й коса, а след това така ще нашари задника й, че поне една седмица да не може да седне на него! След като се осмеляваше да му се противопоставя, щеше много бързо да научи кой е господарят. Ще се научи да му се подчинява, дори ако се наложи да я заключи!

Цепениците в камината бяха подредени в спретната купчинка и той яростно я ритна с ботуша си. Ударът бе толкова силен, че от розовия гранит отхвръкна малко парченце. Проклета да е! Проклета!

Изхвърча от спалнята, крещейки с все сила името на Ейда. Нахлу в стаята й без да почука. Малката прислужница Нел изпищя уплашено и се скри в гардероба. Рам размаха писмото пред лицето на Ейда.

— Къде е тя? Кога си тръгна? Ще я убия! — изрева той.

Лицето на Ейда бе пребледняло, ала когато заговори, гласът й прозвуча твърдо и решително.

— Милорд Дъглас, няма да постигнете нищо, като се нахвърляте по този начин върху мен, опитвайки се да ме сплашите.

— Да те сплаша? Жива ще те одера! — изкрещя Рам и я сграбчи за раменете.

— Аз й казах колко ще се ядосате, но думите ми й подействаха като червено на бик — само затвърдиха решението й да замине.

— Къде е тя? Явно не се е върнала у дома си, в Дун, защото иначе щеше да те вземе със себе си. При Донал ли е отишла?

— Не знам къде е — излъга Ейда.

Рам впи болезнено пръсти в раменете й.

— Лорд Дъглас, дори и да ме убиете, това няма да ви я върне.

Думите й охладиха гнева му. Той я отблъсна от себе си.

— Кога замина? — сурово попита той.

— Преди два дни — тихо отвърна прислужницата.

— Два дни? — изруга, а стомахът му се сви на топка. — Проклетият французин ще ми каже къде е тя. Ще го набода на един от проклетите му шишове и жив ще го опека!

— След като тя не каза на мен, къде отива, нима наистина вярвате, че би се доверила на главния си готвач? — с основание изтъкна Ейда.

— Защо, за Бога, Колин не е тръгнал да я търси, когато не се е върнала с падането на нощта?

— Защото изглежда притежава достатъчно здрав разум, за да не се намесва между теб и една от жените ти — дръзко отвърна доверената прислужница на Тина.

— Една от моите жени? Това ли мислиш, че е Тина за мен? — смаяно попита Рамзи. — Аз доведох със себе си свещеник от Къркъбри, за да ни венчае! — извика той, извън себе си от гняв.

— Точно заради това тя си замина — обясни Ейда.

Смисълът на думите й му убягна.

— Сигурно съм много глупав, но нищо не разбирам.

— Тя е лейди Валентина Кенеди. Нима още не сте разбрали каква огромна обида й нанесохте, когато й предложихте временен брак вместо сватбена церемония? А към това се добавя и фактът, че Роб Кенеди трябваше да ви плати, за да я вземете. Една жена с нейната гордост и независим дух трудно може да понесе подобно унижение.

Когато думите му достигнаха съзнанието й, той се почувства така, сякаш го бяха ритнали в слабините.

— Това е нейното женско отмъщение — додаде Ейда.

Рам Дъглас се почувства истински объркан. Не бе свикнал да се обяснява на жена. Знаеше, че би могъл да изтръгне със сила от Ейда местоположението на Тина, ала каква полза щеше да има от това? Ако се държи грубо с прислужницата, това няма да го издигне в нейните очи, нито пък в неговите.

Върна се в спалнята си и затръшна вратата зад гърба си. Грабна гарафата с уиски и на един дъх я пресуши до половината. Алкохолът опари вътрешностите му, доставяйки му някакво извратено удоволствие, и той отново поднесе гарафата към устните си. Поне бе сигурен в едно — не бе избягала при Патрик Хамилтън. Той беше на срещата в замъка на Ботуел в Хърмитадж. Негодникът бе извадил голям късмет. Ако му беше сложила рога с Хамилтън, сега вече щеше да е мъртъв. А след това щеше да убие и нея! Ще я удуши с голи ръце!

Отпи още една глътка, после запрати гарафата в стената. Господи! Никога досега не бе казвал на жена, че е обича. Никога не си бе позволявал да разкрие душата си пред жена. Всички до една бяха кучки! Възможно бе отишла в двореца, но той дълбоко се съмняваше. Имаше само едно място, където би могла да отиде, и това бе Касъл Кенеди. И беше отишла там, за да го накара да я последва. Е, той пък няма да бърза. Тази нощ ще се наспи. Ще спре, за да я прибере на път за Еър, където смяташе да продаде английските кораби.

Но проклет да е, ако при това положение се ожени за нея. Тя навярно очаква той да хукне подире й и да я моли на колене да се омъжи за него. Е, да има да взема! Временният брак ще продължи според уговорката, но той повече няма да се унижава и да разкрива сърцето си пред нея. След като малката лисица е решила да си играе на отмъстителност, той ще й достави това удоволствие. Беше много добър в игрите.

Рам бе толкова възбуден и неспокоен, че обикаляше из спалнята си като звяр в клетка. Прокара разсеяно ръка по пухкавата рисова кожа, сетне погали несъзнателно изящната й нощница, останала под възглавницата. Зарови лице в нея и потърка финия плат в свежо избръснатото си лице. Уханието мигом го възбуди. Сви дрехата на топка и яростно я захвърли в ъгъла. Взе една по една нейните дреболии от нощната масичка и внимателно ги претегли в ръка. После ги остави обратно, преди да се е изкушил да ги запокити през стаята.

Погледът му попадна на червеното хартиено цвете. Взе го и започна да къса цветчетата му, когато внезапно зърна надписа: Лъката на Ър. Кръвта му внезапно се вледени. Сърцето му замръзна в гърдите. Тя бе отишла при циганина. Имаше чувството, че ще полудее. Яростта го заслепи. В този миг любовта му се разгоря в омраза. Бавно измъкна ножа от ножницата, взе точилото от полицата на камината и започна да точи острието.

Хийт и Валентина се караха, нещо, което никога до сега не им се бе случвало. Разменяха си остри и хапливи думи с желанието да се наранят.

— Това си е чиста мъжка наглост! Ти прекарваш зимата в Англия, откакто се помня, но сега внезапно, след като те помолих да ме вземеш със себе си, решаваш да останеш в Единбург.

— Да не би да си не само глуха, но и глупава? — избухна той. — Сега в Англия не е безопасно! Защо, по дяволите, изведнъж ти скимна да вървиш в Англия?

— Никога не съм те мислила за подсмърчащ страхливец! — подигравателно го изгледа тя.

— Аз ли съм страхливец? — заблестяха очите му. — Ти си тази, която бяга като подплашен заек!

Тя потисна гнева си и опита друга тактика.

— О, Хийт, нима не разбираш? Ако съм в Англия, ще бъда в безопасност. Той няма да ме намери. Ще съм и извън властта на краля, който заповяда този невъзможен съюз между Кенеди и Дъглас.

— Какво точно искаш да кажеш с това в безопасност? Нали ми каза, че той никога не те е наранил и че всъщност единственото му престъпление е, че иска да се ожени за теб. Да не говорим, че е длъжен да се ожени за теб, след като е се е съгласил на временен брак! Ти си сляпа, момичето ми. Нима не разбираш, че бракът с толкова силен и богат мъж като Дъглас е най-хубавото нещо, което може да ти се случи?

— Изобщо не те е грижа за мен! Мислиш единствено как да спасиш проклетата си кожа!

Той я изгледа с нарастващо нетърпение, но гласът му прозвуча нежно:

— Никога не се съмнявай в любовта ми, Тина. Това не е достойно за теб.

Тя се хвърли в прегръдките му и избухна в сълзи, заровила глава на рамото му.

— Не го познаваш, Хийт. По някакъв начин той ще разбере къде съм и ще ме преследва, докато не възстанови собствеността си. Той си мисли, че ме притежава! Сигурно разбираш какво огромно проклятие е това. За един циганин свободата е по-ценна от живота! Аз искам да съм свободна сама да решавам съдбата си. Той ще дойде, ще дойде… — настоя младата жена.

Хийт я погали по главата, за да я успокои.

— Аз не се страхувам от Черния Рам Дъглас.

Щеше да има възможност да докаже думите си още преди слънцето да залезе.

Рамзи Дъглас препусна през долината на река Ър, където циганите бяха разположили лагера си. Не дойде, носейки се в див галоп, за да оправдае прякора си Рам Буйната глава. Не, придвижваше се по-скоро бавно, а лицето му бе мрачно и непреклонно.

Тина не се виждаше никъде, ала той бе сигурен, че живее с циганина, защото Индиго бе зад оградата, с другите коне. Хийт го видя да идва, да слиза от коня и да го привързва за близкото дърво. Циганинът крачеше с дълги и твърди крачки, отдалечавайки се от фургона, където бе Тина.

Двамата мургави мъже застанаха един срещу друг, също като две наежени кучета, с навирени опашки и готови за схватка. Потъмнялото от ярост лице на Черния Рам Дъглас би уплашило всеки по-страхлив мъж.

Хийт заговори пръв:

— Можеш да си тръгнеш в мир или на парчета — изборът е твой.

Предизвикателството бе прекалено обидно за толкова горд мъж като Дъглас. От гърдите му се изтръгна глухо ръмжене, зъбите му се оголиха и той се спусна към циганина с нож в ръка. Това не бе първата им среща и Хийт не прояви глупостта да го подцени. Сблъсъкът събори двамата мъже в прахта и те се претърколиха, вкопчени в смъртоносна хватка. В мига, в който видя омразата в очите на Рам, Хийт разбра, че битката ще е на живот и смърт.

През тази нощ Дъглас предизвикваше смъртта. Двамата се удряха с юмруци, пробождаха се с остриетата на ножовете. Бяха достойни съперници, млади и в разцвета на силите си. И двамата можеха да понесат тежки удари, без това да накърни способността им да унищожават врага си. Дъглас бе облечен в кожен жакет, а Хийт носеше кожения елек без ръкави. Дрехите им бяха разрязани от лявата страна, до сърцето, и от двамата капеше кръв от повърхностни рани.

Сключиха силните си ръце и отново се изтърколиха на земята, разпръсквайки крякащи пилета, лаещи кучета и изплашени и развълнувани деца. Оваляха се в огъня, дългите им коси пламнаха, а после се отърсиха от горящите въглени в прахта.

Писъците на децата доведоха Тина до вратата на фургона. Развълнуваните викове: „Бият се! Бият се!“ накараха сърцето й да се качи в гърлото. Тя вдигна краищата на полите си и се затича колкото може по-бързо към мястото, където двата тъмни силуета се търкаляха в сенките. Сърцето й щеше да се пръсне от страх за Хийт. Изкрещя им да спрат, но никой от мъжете не я чу. Заради нея щяха да се избият един друг. Изобщо не биваше да идва, не биваше да излага Хийт на черната омраза и безкрайната жестокост на Дъглас!

Личеше си, че са достойни съперници — всеки нанасяше удари, но избягваше фаталния. Тина се разплака, умоляваше ги да спрат, ала те сякаш не я чуваха. Това, което удвояваше силите на Рам, бе неподправената омраза и ревност, които изгаряха душата и сърцето му. Стъпи с големия си ботуш върху бедрото на Хийт, стисна го за гърлото и вдигна ножа си, за да нанесе последния, смъртоносен удар.

Тогава Валентина, без да я е грижа за опасността, се хвърли между Хийт и ножа.

— Хийт е мой брат! — истерично захлипа тя.

Ножът на Рам се отклони към корема му. Удари се в катарамата на колана и острието се счупи на две. Рам приклекна и се втренчи ужасено в момичето, което за малко да прободе.

Паниката бе превърнала очите й от златисти в опушено кехлибарени. Рам разтърси глава, за да проясни погледа си, замъглен от червената пелена на омразата, обвила го като паяжина. Пое дълбоко въздух и думите й най-после достигнаха до съзнанието му.

— Твой брат? — объркано повтори той.

— Да, да, Хийт е мой брат, проста свиньо!

Рам Дъглас избърса потта от лицето си.

— Значи ти си копеле на Роб Кенеди? — попита той циганина.

Хийт кимна.

— Да, Кенеди е мой баща. Майка ми е умряла при раждането. Тя бе дъщеря на Старата Мег.

Двамата мъже бавно се изправиха на крака. Тина не можа да сдържи чувствата си и удари силно Дъглас през лицето.

— Ти си копелето, не Хийт! Ти си едно жестоко и безмилостно животно!

Рам я повдигна на ръце и я остави настрани.

— Има ли някое усамотено място, където бихме могли да поговорим? — обърна се той към Хийт.

Двамата тъмнокоси мъже закрачиха един до друг към фургона. Тина остана загледана след тях. Избърса сълзите от лицето си, опитвайки се да сподави напиращите ридания.

Когато се озоваха вътре, двамата мъже се измериха с погледи. Рам мислено призна достойнствата на мъжа, застанал пред него. Знаеше, че ако самият той имаше такъв син, независимо дали законен или не, щеше да се погрижи да заеме полагащото му се място. Циганската кръв, течаща във вените на Хийт, обясняваше красивото му лице и смелостта. Самоувереността му бе резултат на трудностите и изпитанията, които бе преживял още като малък. Защо Роб Кенеди не му бе дал замък и земи?

— След като и двамата обичаме Тина, не можем да бъдем врагове — рече просто Рам.

— Тя винаги е била една малка хитра лисица — отвърна Хийт. — Аз се грижа за нея, без да задушавам искрата страст, която е нейната същност. Знам, че е разглезена, много суетна и твърдоглава, но, по дяволите, наистина е великолепно създание! Забавна е, щедра е и не по-малко смела, от който и да е мъж. Тя е най-добрата от всички ни — ухили се той. — Донал и Дънкан са свестни мъже, но изтърсакът Дейви е отвратително малко лайно.

— Знам — съгласи се Рам. — Вече имах вземане-даване с него.

Хийт се взря в лицето на Рам.

— Тя ми каза, че неприятностите помежду ви са възникнали, защото си искал да се ожениш за нея.

— Така е.

— Последният съюз между Кенеди и Дъглас завърши с трагедия. Старата Мег твърди, че е сложила отровата в твоите ръце — рече Хийт.

— Тя казва истината, но се кълна, че отровата бе предназначена за вълците, които нападаха фермите на арендаторите ни. През онази година загубихме стотици агнета. Ала въпреки всичко аз продължавам да се чувствам виновен, задето занесох отровата в замъка.

Хийт кимна доволно.

— Отърси се от вината си, човече, няма полза от нея — белите му зъби блеснаха в усмивка. — Тина е достойна за крал или за Дъглас — додаде циганинът.

Изранените им ръце се протегнаха и двамата ги стиснаха.

— Аз имам нужда от мъж с твоите качества — каза Рам.

— На борда на „Отмъщение“ ли? — попита Хийт, издавайки се колко много знае за Черния Рам Дъглас.

Рам изви устни в лека усмивка.

— Нямам нищо против, ако това е желанието ти, но аз имам нещо друго наум. Струва ми се, че скитническият ти начин на живот ще е отлично прикритие за един шпионин. Нали обикновено прекарваш зимата в Англия? — попита Рам.

— Така е, но заради постоянните набези тази година там не е безопасно.

— Циганите не се смятат нито за англичани, нито за шотландци. Не мисля, че ще имаш особени неприятности. Искам да разбера дали Хенри Тюдор събира войската си. За мъж като теб, който се мести от град на град, това ще е като детска игра. Нашият крал трябва да знае дали да подготвя клановете за война.

Двамата мъже разговаряха толкова дълго, че Тина се изплаши дали разпрата не е пламнала отново и завършила с убийство. Когато най-после се появиха, тя се спусна към тях, притиснала ръка към гърлото си. Рам я стрелна с поглед.

— Иди да вземеш коня си — нареди й той и се отправи към своя кон.

— Ще ти се, но няма да стане, Дъглас! — дръзко извика след него Тина.

Хийт я плесна леко отзад.

— Твоят съпруг ти заповяда нещо. Съветвам те да не го караш да чака.

Тя се извърна. Очите й изпускаха гневни мълнии, а пръстите й се извиха, готови да издерат очите му. Циганинът я стисна здраво за китките.

— Той те е разглезил прекалено много. Ако беше моя жена, щях здравата да те натупам.

Устата й остана отворена. Тъмните му очи изглеждаха студени и застрашителни. Какво, по дяволите, бе казал Рам Дъглас, че да настрои Хийт срещу нея? Изтича към Дъглас.

— Ти, лъжлив и подъл кучи сине… какво му каза?

— Предпочитам съпругата ми да не ругае и кълне всеки път, когато си отвори устата — отчетливо изрече Рам.

— Никога няма да бъда твоя съпруга!

— Може и да си права.

Тина се извърна и видя Хийт, който бе довел Индиго и й подаваше юздата.

— Предлагам да се качиш на коня, преди да ти разраня задника така, че да не можеш изобщо да яздиш — студено заяви Рам.

Тя вирна дръзко брадичка, отказвайки да се качи на седлото. Хийт подаде юздите на Рам, който сви нехайно рамене.

— Можеш да яздиш или да вървиш, за мен е все едно.

Тина мразеше да се признава за победена, дори когато нямаше друг избор. Черния Рам Дъглас бе изминал повече от четиристотин метра, когато младата жена неохотно го последва.

Глава 26

С всяка стъпка Тина искаше Рам да се върне за нея. После вече се молеше той да язди по-бавно, за да успее да го настигне. Накрая свали ботушите си и единственото й желание бе краката да спрат да я болят.

Знаеше, че той възнамерява да я накара да измине пеша петте километра до Касъл Дъглас. Когато пристигнаха, Рам отиде първо в конюшнята, за да се погрижи за конете. Двамата влязоха заедно в голямата зала. Тина накуцваше на бос крак, лицето й бе изцапано, а косите висяха на сплъстени кичури. Макар че вече бе доста късно, никой в замъка не си бе легнал и сега всички се взираха смаяно в опърпаното създание, което обикновено беше толкова изискано и елегантно.

Тина застина, когато видя свещеника. Щеше да отказва до последния си дъх. Буйната глава може и да я бе изтощил физически, но тя никога нямаше да се омъжи доброволно за него.

— Съжалявам, че ви загубих времето, отче — студено рече Рам. — Няма да има сватба.

Всички погледи бяха вперени в Огнената Тина Кенеди, доведена отново у дома в окаяно състояние. Младата жена се изчерви, но изпъна гордо рамене и с отмерена стъпка напусна залата. Гласът на Рам я настигна на половината път до стълбите:

— Събери багажа си. Заминаваме със сутрешния прилив.

— И закъде, ако смея да попитам? — надменно попита тя.

— Ще спрем на пристанището в Еър — бе хладният отговор.

Еър? Мили Боже, той смяташе да я върне в Дун! Почувства се наранена, самолюбието й бе засегнато, а в гърдите й се надигна ярост. Тя бе тази, която искаше да го изостави! Как се осмеляваше сега да я отпраща у дома, сякаш вече се е отегчил от нея?

Ейда се втренчи смаяно в размъкнатата повлекана, в която питомката й се бе превърнала.

— Хийт добре ли е?

— Той ме изхвърли! — възмутено отвърна Тина.

— Е, едва ли щеше да изглеждаш по-окаяно, ако Дъглас те бе накарал да вървиш пеша през целия път дотук.

— Но той го направи! — избухна Тина, а Ейда не можа да се сдържи и се засмя от сърце.

Тина я изгледа кръвнишки.

— Сега сигурно ще изпаднеш в истерия. Изпращат ни у дома в Дун.

Ейда мигновено стана сериозна. Мисълта, че положението й ще бъде понижено до това на Кърсти и отново ще трябва да изпълнява заповедите на лейди Елизабет, никак не й се понрави.

— Мъжете искат жените им да бъдат мили, сговорчиви, отстъпчиви и покорни — със съжаление отбеляза прислужницата.

— Но това е първата стъпка към нещастието. Една жена трябва да има собствено мнение и да го отстоява. Истинският мъж не би се почувствал заплашен от независимата си съпруга — настоя Тина.

— Ако си мислиш, че Рам Дъглас не е истински мъж, дълбоко се заблуждаваш, Валентина.

— Уморена съм и съм мръсна. Имам нужда от вана, преди… — гласът й замря. Едва не изрече „преди той да дойде“, но знаеше, че няма да го направи. По дяволите, в леглото можеше да получи от него каквото си пожелае! За да бъде честна, бе длъжна да признае, че и обратното бе вярно — в леглото той също можеше да получи всичко от нея. Потисна усещането за празнота и загуба, което заплашваше да я погълне. — Ще имам нужда от една гореща вана, преди да си опаковам нещата — унило довърши Тина.

На другия ден, в ранните часове на деня, Тина и прислужниците й се качиха на борда на „Антигона“. „Отмъщение“ не се виждаше никъде, но имаше още шест английски кораба, които отплаваха заедно с тях. Времето не бе обещаващо — надигаше се силен есенен вятър и Рам знаеше, че трябва да има очи и на гърба, ако иска всички кораби да стигнат благополучно до пристанище то в Еър.

Тина стоеше сама до корабното перило, загърната плътно в изумруденозелената си пелерина. Беше сплела косата си на дебела плитка и я бе увила около главата си като огнена корона. Тази сутрин изглеждаше величествена и недостъпна като кралица. Писъците на чайките опъваха нервите й до скъсване, но проклета да е, ако слезе долу и се затвори в тясната каюта заедно с Ейда и Нел и огромната камара от багаж.

Чувстваше се напълно сама, сякаш нито една душа на тази земя не даваше и пет пари за нея. После се засмя на себе си и повдигна лице към вятъра. Нямаше нищо по-патетично от самосъжалението.

Едва бяха навлезли във водите на Ирландско море, когато бурята ги връхлетя с пълна сила. Рам изпрати един от хората си при нея с нареждането да слезе долу, ала тя го отпрати с доста груб отговор. Морякът се върна отново след броени минути.

— Лорд Дъглас иска да отидете на квартердека. Ако не го направите, имам заповед да ви отнеса долу и да ви заключа в каютата ви.

Тина можеше да се придвижва по люлеещата се палуба само като се държи за въжетата. Когато стигна до него, бе мокра до кости. Рам бе твърде вбесен, за да разговаря с нея. Вместо това я сграбчи грубо и я бутна към една ниша зад гърба му, където бе сравнително защитена и нямаше опасност да падне зад борда.

Тя го наблюдаваше очарована. Невероятно, но сякаш се наслаждаваше на бурята. Мургавото му лице бе мокро от плискащата се вода, дрехите му бяха залепнали за силното му тялото, подчертавайки мъжествеността му. Виждаше, че той е в хармония с природната стихия. И морето, и Рам Дъглас бяха диви, жестоки и непокорни. Еднакво неспокойни. Тя можеше за известно време да го укроти, но разбираше, че без нея той ще бъде по-самотен и по-див от всякога.

Бурята скоро утихна. Отмина на север, към английския бряг.

С една ръка върху руля, той се извърна и я привлече към себе си.

— Ти, малка кучко! Доставя ти удоволствие да ме предизвикваш.

— Да! — дръзко заяви тя, а той отметна глава назад и се разсмя.

Сега оживлението му се примесваше с желание. Ръката му се обви около кръста й, притегляйки я подобно на стоманена скоба, и той наведе глава, за да я целуне. Езикът му бързо завладя устата й.

— Изглежда нямаш желание да бъдеш почтена съпруга. Доставя ти удоволствие да си играеш на любовница.

— Не и твоя любовница! — озъби му се тя.

В тъмносивите му очи блеснаха игриви пламъчета.

— Нима смяташ, че никога досега не съм виждал желанието в женските очи? Ти ме желаеш точно толкова силно, колкото и аз теб — говореше със самочувствието на мъж, уверен в себе си. — След като и без това ще трябва да свалиш мокрите си дрехи, искаш ли да си поиграеш малко с мен?

— Развратна свиня! Днес си готов да задоволиш похотта си с мен, а утре — да ме отпратиш в Дун!

— В Дун? — смаяно повтори той. — Никога няма да ти позволя да си идеш — погледът му стана сериозен. Предаде кормилото на Джок и я поведе към долната палуба.

Тина се озова в малка каюта, облицована с дървена ламперия. До тясното легло се виждаше гардероб, а единствената друга мебел бе масата, по която бяха разхвърляни карти и различни уреди. Рам свали подгизналата й пелерина и се зае да съблича роклята й.

— Съсипана е — потрепери Тина.

— Няма значение, аз ще ти осигуря варварски разкош — обеща й той. Роклята и мокрите долни дрехи последваха пелерината. Тя усети как в гърдите й се надига вълнение. Отдавна не се бе любила с него и трябваше да признае, че бе закопняла за ласките му.

Рам я съблече, после я притисна към стената, заграждайки я от двете страни със силните си ръце.

— Нямам време за игрички. Ще те обладая набързо, за да ти покажа кой е господарят — подразни я той.

Видя с удоволствие как златистите й очи запламтяха от възмущение. Бе измръзнала в мокрите дрехи и макар че искаше да изкрещи да я остави на мира, жадуваше за докосването на ръцете му, устата и тялото му, които винаги я възпламеняваха.

Огромната му мъжественост стърчеше гордо като копие, докато тя тръпнеше от желание. За мъж, който не иска да си губи времето с любовна игра, той не бързаше да я прониже. Наблюдаваше как зениците й се разшириха, а устните й се разтвориха в чувствена извивка.

Езикът й се плъзна по шията му, а когато той продължи да й отказва това, за което тялото й молеше, го захапа по рамото. Очакваше всеки миг да я отнесе в тясното легло, ала той не го направи. Устните му докоснаха ухото й.

— Ще те обладая права — коленете й омекнаха и почти се подкосиха. Пулсиращата му мъжественост се търкаше в корема й, но той продължаваше да чака. Горещата му уста отново прошепна в ухото й: — Искаш ли го тук и сега?

— Да! — изкрещя тя.

— Да, какво?

— Да, моля те!

Тина не можеше да издържа повече. Обви бедра около кръста му, а той леко подхвана хълбоците й, и я надяна на твърдото си като мрамор копие. Тя извика от блаженство. Имаше чувството, че я пронизва нагорещено желязо. Ръцете му я обхванаха, за да я поддържат, докато той влизаше и излизаше от нея. Устните му се впиха в нейните, а езикът му нахлу в устата й в ритъма на бесните му тласъци. С върха на пръстите си Рам докосна телата им там, където се съединяваха. Усещането бе толкова възхитително, че викът на блаженство прониза въздуха. Той забави движенията си, уплашен, че й е причинил болка, ала тя обви краката си по-плътно около кръста му и задъхано замоли:

— Вземи ме! Вземи ме! — вече не знаеше дали той е нейното избавление или робство. Не изпитваше срам; след като я бе възбудил до полуда, тя се разтвори докрай, за да може той да задоволи докрай нуждите на тялото й.

Докато се надигаше и спускаше заедно с него, Тина се радваше на виковете му на удоволствие. Двамата приличаха на разбеснели се диваци. Телата им застинаха за миг, после се разтърсиха в спазмите на екстаза. Тя се отпусна, когато семето му се изля в нея. Преди да я пусне на пода, Рам покри лицето й с целувки. После отвори вратата на гардероба, извади една риза и я обви около потното й тяло.

Докато той се обличаше, Тина се облегна на стената. Рам се наведе и я целуна продължително. Тъмните му, триумфиращи очи се впиха собственически в нея. Дълбоко в себе си Тина също тържествуваше, доволна, че все още не бе изгубила силата си над него.

— В крайна сметка няма да отидем в Дун — каза тя на Ейда малко по-късно, когато само по риза влезе в каютата на прислужницата си.

Флотилията от кораби успя да стигне до пристанището в Еър преди падането на нощта. Залязващото слънце бе обагрило небето в пурпурно, а в далечината планините приличаха на морави сенки. Тина мигом разпозна очертанията на „Тисъл Дун“ и сякаш огромна буца заседна на гърлото й, когато съзря плещестата фигура на баща си на борда. Когато узна, че той е платил на Рам, за да я вземе вместо Бет, мислеше, че никога няма да му прости. Ала сега, когато го видя, осъзна, че е трайно и дълбоко привързана към него. Чу дрънченето на веригата, която спускаше котвата през шлюза, и в следващия миг Рам се озова до нея.

— Ще изпратя бележка на баща ти. Искам да го поканя на вечеря.

— О, нека аз да я занеса! Иска ми се да се поразходя по палубата на „Тисъл Дун“.

За миг Рам се запита дали тя ще се върне при него, ако я пусне при баща й. После се усмихна на собствената си глупост. Той бе като магнит за нея и тя винаги щеше да се връща при него.

— Освен това ще поканя и адмирал Аран и още неколцина капитани — Рам се поколеба. — Защо тази нощ не останеш да спиш на борда на „Тисъл Дун“? Ще свърша много по-бързо, ако не си тук. Ти ме разсейваш прекалено много, а аз имам да върша работа.

— Каква работа?

— Трябва да продам няколко кораба.

Тина видя знамето на „Грейт Майкъл“ и се запита дали Патрик Хамилтън е на борда с баща си. Вероятно не — сигурно патрулираше по границата.

Тина, придружена от Ейда и Нел, мина по кея и се запъти към мястото, където бе пуснал котва „Тисъл Дун“. Охраняваха ги неколцина от внушаващите страх войници на Дъглас и затова никой от моряците на кея не се осмели да им подсвирква или да им подвиква нецензурни забележки. Разбира се, това не попречи да ги изпратят с възхитени и алчни погледи.

Роб Кенеди притисна любимата си дъщеря в мечешката си прегръдка и смигна на Ейда. После отдръпна Валентина от себе си, за да я огледа и да види как й се бе отразил живота с Дъглас. Трябваше да признае, че дъщеря му сияеше от щастие.

— Липсваше ми, момичето ми. Когато напусна Дун, все едно взе със себе си цялата светлина и свежия въздух.

— Как са мама и Бет? — загрижено попита Тина.

— Дразнещи и хленчещи, както винаги — пошегува се той. — Напоследък прекарвам доста време в морето. Последвах съвета на Дъглас и докарах оръдие на борда. Потопих едни английски копелета, които се бяха притаили зад Холи Айлънд, за да чакат в засада някой шотландски кораб — посочи с ръка към съдовете, съпровождащи „Антигона“. — Виждам, че и Дъглас не си е губил времето. Как, по дяволите, е успял да плени толкова много?

Тина сви рамене и му подаде бележката на Рам.

— Попитай го сам. Кани те на вечеря, но аз те предупреждавам, че господин Бюрк остана в Касъл Дъглас.

Роб поклати глава.

— Не вярвах, че някога ще го кажа, но това френско конте ми липсва почти толкова силно, колкото и ти. Оценяваме нещо чак като го изгубим — погледът му се спря на Ейда, след което избухна в смях. — Дейви е тук. Е, ето го и него. Поканени сме на борда на „Антигона“.

— Здравей, Лудетино — подразни я Дейви. — Ти може и да се подчиняваш на заповедите на Дъглас, но аз няма да го сторя — огледа похотливо Нел. — Здравей, Нели — момичето се отдръпна от него, а Тина се намръщи.

— Ейда, заведи Нел на долната палуба. Тази вечер ще спим в една каюта. Ела, Дейвид, можеш да ме позабавляваш — улови го под ръка. — Напоследък участвал ли си в набези?

— Не това развлечение имам наум — изръмжа младежът. — Ще ти отделя един час, а после ще поема към „Пъпчивия“.

— Пфу! Защо кръчмите винаги имат такива отвратителни имена?

— Това не е кръчма, а публичен дом — изкиска се Дейви.

Тя прие предложената халба бира и двамата застанаха до хакборда, загледани в припадащия мрак. Корабите се полюшваха в тихите пристанищни води, осветявани от блещукащите светлини на фенерите.

— Къде отивахте, когато английският кораб ви нападна? — попита Тина.

— Връщахме се от Франция.

— О, Дейви, ти си толкова щастлив, че можеш да отидеш на всички тези места! Иска ми се да се бях родила мъж, а не жена! Покажи ми нещата, които сте донесли.

Той я отведе в трюма, за да й покаже разкошните мебели, които бяха донесли за продажба. На пазара имаше голямо търсене на френски огледала, които бързо изместваха старите английски. Тина видя копринени паравани, скринове с красива дърворезба, елегантни столове и кресла, подходящи за дамски будоар, табуретки и изящни писалища.

— О, това малко преносимо писалище е толкова красиво и удобно! Трябва да го имам! Подходящо е за някой стар джентълмен.

— Сякаш познаваш стари джентълмени! — засмя се Дейви. — Вземи го, не мисля, че татко ще има нещо против. Принадлежало е на любовницата на един френски херцог. Пишела на него любовните си писма. И е много по-удобно, отколкото си мислиш. Виж тази красива дърворезба по ръба на чекмеджето. Натисни тук.

Тина постави пръстите си на мястото, което й показа.

— О, има тайно чекмедже! Колко очарователно! Не може да сте били във Франция и да не сте купили парфюми — рече тя, когато се умори да разглежда мебели. — На татко никога не му липсва шишенце парфюм.

— Да, но сега му липсват поне половин дузина. Аз вече откраднах шест.

— О, едва ли се нуждаеш от френски парфюм, за да впечатляваш момичетата! Разкажи им как си потопил английски галеон и славата ти ще се разнесе из всички кръчми на пристанището.

— Едва ли. Всички приказват само за смелия и опасен лорд Венджънс.

— Лорд Венджънс? — попита Тина, заинтригувана от прякора.

— Само не ми казвай, че досега не си чула за храбрия лорд Венджънс. Набезите, които организира, са опустошили английските земи по границата. Напада и по суша, и по море — в една и съща нощ призрачният му кораб се намира едновременно и на двата бряга.

— Кой е той? — опита младата жена.

— А, ето в това се крие цялата загадка. Според едни слухове това е самият адмирал. Според други — братовчедът на краля, граф Ленъкс. Залозите растат, а напоследък се говори, че може би е Ботуел.

Ръката на Тина се стрелна към устата й.

— Черния Рам Дъглас — прошепна тя.

— Какво за него? — попита Дейви.

— Лорд Венджънс е Черния Рам Дъглас! Той смени името на „Валентина“ на „Отмъщение“!

— Не оставяй въображението ти да те подведе, Лудетино.

— Не, Дейви, истина е. Той доведе със себе си тук, в Еър, шест английски кораба, за да ги продаде.

Дейви я изгледа, но не каза нищо. После започна лекичко да й се подиграва:

— Този лорд Венджънс си рискува главата, за да прави добри дела. Той взема от богатите и раздава на бедните. Това е някой храбрец, с добро сърце, който се жертва заради другите. Нима тези описания подхождат на Дъглас?

— Не — засмя се сестра му. — Лорд Венджънс би дал пленените кораби на краля, за да осигури безопасността на Шотландия — той не би продавал, за да си напълни джобовете.

В този момент на палубата се появи Роб Кенеди, облечен в модерен френски жакет.

— Е, момичето ми, аз тръгвам. Ще се видим на закуска, преди Дъглас да успее отново да те открадне.

— Лека нощ, татко.

— Аз също ще тръгвам — смигна й Дейви. — Чака ме неотложна работа.

Валентина остана до оградата на хакборда дълго след като двамата Кенеди си тръгнаха. Колкото повече мислеше за Рам Дъглас, толкова повече се убеждаваше, че той е лорд Венджънс. Искаше й се да си бе държала устата затворена пред Дейви. Ако това бе истина, информацията уличаваше Дъглас в престъпление.

Тина се събуди с отвратителното чувство, че й се гади.

— Кълна се, че да се люлееш цяла нощ на котва е хиляди по-лошо, отколкото да си на борда по време на буря — изпъшка младата жена. — Облече се набързо и отиде да потърси баща си. Наблюдаваше го как си яде закуската, а лицето й стана по-бледо от овесената каша в купата му. Отказваше да признае, че е бременна, ала един вътрешен глас й нашепваше, че бе изминало доста време от последния й месечен цикъл.

— Знаеш ли, момичето ми, някои хора са умни, но има и такива, които са още по-умни. Рам Дъглас знае тайната, как да се прави злато. Кралят би трябвало да се откаже от алхимическите си опити да получи злато от живак и да наеме Рам Дъглас да му свърши тази работа.

Тина не искаше баща й да разбере, че й е лошо и затова се насили да се съсредоточи върху темата на разговора.

— С други думи, искаш да кажеш, че ти е продал един от корабите си.

— Два — поправи я той. — Аран купи два за флотата, а останалите станаха притежание на О’Мейли, един ирландски корабен магнат — впери проницателен поглед в нея, докато тя отпиваше на малки глътки от виното, разредено с вода. — Дъглас изглежда е много привързан към теб, момичето ми. Каза ми, че смята да те заведе в Глазгоу, за да попълни гардероба ти, преди да отидете в Единбург — поколеба се, после зададе въпроса, който го измъчваше откакто бе сключен временния брак на дъщеря му. — Изпитваш ли някакви добри чувства към него?

Златистите й очи потърсиха тези на баща й и тя отчетливо заяви:

— Винаги ще го мразя.

Думите й го накараха да изпита краткотраен пристъп на вина. Смяташе, че е постъпил правилно, като бе дал любимата си дъщеря на толкова силен и могъщ мъж като Дъглас. Времената бяха тревожни за Шотландия, а усещаше, че лошото тепърва предстои.

Когато се върна на борда на „Антигона“, Тина отиде направо в каютата си, сви се на леглото и остана така, докато не отплаваха за пристанището в Глазгоу. Събуди се удивително освежена. Всички пристъпи на гадене бяха изчезнали, сякаш никога не бяха съществували. Когато се облече и се качи на палубата, видя, че конете са вече на брега, а багажът й е натоварен в една каруца. Пристанището на Глазгоу се намираше на река Клайд, която бе широка, с кристалночисти води.

Рамзи, който я очакваше, й помогна да слезе от кораба.

— Почина ли си? Изглеждаше малко бледа, когато тази сутрин се качи на борда.

— Празният гардероб винаги ме разстройва — невинно отвърна тя.

Той повдигна развеселено вежди към огромната планина от багажа й.

— Малка хитруша! Баща ти е казал колко пари съм спечелил миналата нощ.

— Да, каза ми, милорд Дъглас, и аз възнамерявам да ви накарам да спазите обещанието си да ми осигурите варварски разкош.

Младият мъж се засмя. Чертите на лицето му омекнаха и то придоби ново изражение, доста различно от обикновения суров и твърд израз.

— Ангъс притежава голяма къща в Гароухил. Утре ще те заведа на пазар из магазините на Грейт Уестър Роуд.

— А ще мога ли да получа всичко, което си пожелая?

— Да, всичко — обеща той.

Къщата на Ангъс се оказа великолепна постройка от седемнадесети век. За пръв път Валентина се замисли за голямото богатство и власт, които се свързваха с името Дъглас. Таваните бяха украсени с фрески, елегантна стълба се извиваше до горния етаж, а салоните бяха препълнени с произведения на изкуството и картини от цял свят.

Рам накара Ейда да вземе само една чанта от багажа и да я отнесе в господарската спалня. После повика управителя на къщата и му заповяда да приготви две удобни стаи за прислужниците на Тина в другото крило на къщата. Искаше тази нощ да бъде сам с нея.

Тина бе приятно изненадана, когато влезе в господарската спалня. Стаята бе поне два пъти по-голяма от всички, които бе виждала досега. Стените бяха покрити с бледозелени копринени тапети, а по тавана бяха изрисувани сцени от гръцката митология. Високите прозорци приличаха на врати от блестящо стъкло. Те извеждаха към малка каменна тераса, чиито стълби се спускаха към вътрешна градина. В лехите бяха избуяли разноцветни хризантеми, големи маргарити, червени ружи и късни рози. В средата имаше малък фонтан със слънчев часовник и една голяма липа, под която бе завързана люлка.

Камината в спалнята бе голяма, с красива мраморна полица, но в тази топла есенна нощ двамата нямаше да се нуждаят от огън. Къщата бе закътана и изобщо не приличаше на проветривите шотландски замъци. Разполагаше с отделно помещение за къпане, където топлата вода се доставяше по специални тръби.

Тина и Рам вечеряха в просторната трапезария. Двамата се настаниха в двата противоположни края на дългата полирана маса. Младата жена се чувстваше като истинска кралица, обслужвана от двама лакеи в ливреи, които изпълняваха всяко нейно желание. Рам бе във весело настроение и без никакви задръжки й описваше какво ще правят след вечеря. Разбира се, използваше завоалирани думи и многозначителни сравнения и макар лакеите да запазиха каменните изражения на лицата си, само един малоумен не би разбрал какво иска да каже Рам с изрази като: „долните стълби на един джентълмен“, който изпитвал непреодолимото желание да слиза по тях, за да посещава отново и отново уханната градина, докато всяко нейно цвете и пъпка не бъдат откъснати.

Рам хвърли кърпата си на масата.

— Поздравете главния готвач от мен — рече той и кимна към единия от лакеите. После хвана Тина под ръка и я поведе към вратата. Наведе се към ухото й и прошепна: — Господи, изобщо не разбрах какво ядох — всичко имаше вкус на теб.

Когато се озоваха в красивата спалня, той не се хвърли веднага към нея, за да я съблича, а я покани да изиграят партия шах. По време на играта й разказа за младостта си, когато бе посетил много отдалечени замъци в планинската част на Шотландия. Описа й Касъл Хънтли, който принадлежеше на клана Гордън.

— Той има седем етажа и е направен от дебел червен пясъчник. Отдалеч прилича на някой замък от приказките — целият е във високи кули, фронтони и е опасан с каменни парапети. Има изглед към зелените хълмове на Файф. За да се качиш на третия етаж, трябва да минеш през предния вътрешен двор.

Наблюдаваше внимателно ходовете й. Те бяха умни, но не и коварни. Рам бе изключително впечатлен от нея, защото тя бе първата жена, която не мамеше.

— Не се ли смята, че всички Гордън са малко ексцентрични?

— Изразяваш се доста любезно. По-скоро са напълно луди. Доста голяма част от тях са незаконно родени. Някога лейди Гордън си бе наумила да ме ожени за дъщеря си Луиза. Каза ми да не се тревожа, че може да е луда, защото във вените й не тече и капка от кръвта на Гордън!

Тина се засмя.

— Говориш такива неща, за да отвлечеш вниманието ми от играта! Шах — обяви тя, сигурна, че го е хванала натясно.

Рам премести офицера си.

— Мат — тихо промърмори.

— По дяволите! — изруга Тина.

— Защо не си облечеш една от дрехите, избродирани от Ейда, в която можеш да вкараш в грях дори и светец?

— Това ще те отклони ли от играта ти?

— Не и от тази, която имам наум.

Тина отвори чантата, която Ейда бе донесла в спалнята, и откри вътре една нощница от черна дантела. Мигом разбра, че тази дреха ще отвлече изцяло вниманието му. Погледът му не се отделяше от нея, докато тя бавно започна да се съблича, дразнейки и изкушавайки го с чувствените си движения. Беше уверена в силата на красотата си и на тялото си — извиваше гръб, отмяташе коси, издуваше пълните си устни, докосваше уж неволно гърдите си. Преди да облече черната дантелена нощница, тя капна по една капка парфюм върху зърната си, на пъпа и между краката. После обви тялото си в прозрачната дреха, която повече разкриваше, отколкото скриваше прекрасните й форми.

— Справяш се отлично с ролята на любовница, cherie. От дълго време ли си в играта? — подразни я той.

— Oui. Всичките ми любовници са били изключително надарени.

Устните му се извиха.

— Значи обичаш големите инструменти?

— Не е достатъчно да имаш голям инструмент. Аз обичам умните мъже.

Двамата изиграха още една партия шах, която Тина спечели без никакво усилие, защото Рам дори не си даде труд да се преструва, че гледа дъската. Тя плъзна царицата му в гънките на дантелата между гърдите си и доволно заяви:

— Ще задържа царицата ти и всеки път, когато ставаш непоносим, ще ти я показвам и ще ти се подигравам за поражението ти!

Той пристъпи към нея.

— О, не ще си я взема обратно и аз ще ти се подигравам!

— О, да, моля те! — изкиска се тя, ала смехът й секна, когато той протегна ръце към нея. Златистите й очи се замъглиха от страстта, която този мъж събуждаше. Силните му ръце свалиха тънките презрамки на нощницата от раменете й и тя се плъзна надолу, образувайки черна купчинка в краката й. Царицата се изтърколи под огромното легло, напълно забравена и от двамата.

Той е целува повече от час, после още един си поигра с великолепните коси и тялото й, преди накрая да я обладае. Наслаждаваше се на любовната игра не по-малко от нея — а може би дори повече, защото тя се гърчеше, разтворила широко бедра, не можейки повече да издържи това сладко мъчение.

— Господи, ти си толкова гореща и страстна, че можеш да подлудиш всеки мъж! Караш ме да се чувствам мъж много повече, от която и да е жена, която съм познавал! Когато видя замъглените ти от страст очи, вълнението се забива в мен като парченца строшен кристал.

Тя изохка високо, когато горещото му острие я прониза докрай. Пулсиращата плът в нея изпълни цялото й тяло с трепет. Обичаше тази животинска мъжественост. Всичко у него бе твърдо като желязо. Ръцете, гърдите, краката, бедрата му притежаваха силни мускули, укрепнали от постоянната езда. Двамата достигнаха заедно върха. Преплетените им тела потръпнаха в едновременното освобождение, слели се сякаш навеки в едно.

Той обичаше умиротворението, което го изпълваше винаги, след като я бе любил. Чувстваше се задоволен докрай. Цялостен. Тя възстановяваше силата му, вдъхваше му живот и любов. Накрая се изтърколи от нея, но ръката му продължи да обвива кръста й. На тавана над леглото се виждаше изображението на Афродита, гръцката богиня на любовта и красотата, гола, надигаща се от вълните — златисточервената й коса се стелеше до бедрата, а едната й ръка бе обхванала нежната, изкусителна гръд.

— Ти си по-красива от Афродита — промълви Рам.

— А коя е тя?

— Ти си удивително необразована жена! — засмя се той. — Според легендата Афродита, богинята на любовта и красотата, се е родила от пяната на морските вълни край остров Кипър. Неин съпруг бил Хефест и тя винаги била съпровождана от трите грации и Ерос, наричан още Купидон.

— Ммм, а кое е онова мрачно създание с големия… знаеш какво!

— Това е Марс. Тя имала скандална връзка с него.

— А как е възможно толкова много да прилича на мен? — замислено отбеляза Тина.

— Защото Ангъс я е рисувал — засмя се Рам. — Предполагам, че му е позирала Джанет Кенеди. Изглежда, че ти не си първата любовница, която е лежала в това легло с любовника си.

Тя потри бузата си в гърдите му.

— Мислиш ли, че кралят я обича?

— Той обича всички жени. Те са неговата слабост.

— Не, искам да кажа дали истински я обича? — настоя младата жена.

— Не, не я обича — отвърна с нисък глас Рам. — Единствената истинска любов в живота му бе Маргарет Дръмонд. Вярвам, че те са били тайно венчани, но под натиска на лордовете той сключил брак с дъщерята на Хенри Тюдор, за да свърже Англия и Шотландия с кръвна връзка и да установи мир. Джеймс се е оженил за Маргарет Тюдор чрез пълномощници през януари на 1502 година, но в края на ноември той все още е споделял леглото с Маргарет Дръмонд, която му родила и дете. Кралят още не бил подписал брачния договор. Някой решил да отстрани Маргарет Дръмонд, която представлявала огромна пречка за добрите отношения между Шотландия и Англия. Някой я отровил. Това разбило сърцето на Джеймс, но след месец в абатството Сейнт Мънго — тук, в Глазгоу — той подписал брачния договор и започнали приготовленията за пристигането на кралица Маргарет в Шотландия. Чудно ли е, че той я мрази? Всеки път, когато я погледне, това му напомня, че неговата любима е била пожертвана заради тази английска кучка.

За да прогони мрачните мисли, Рам наля на двамата по чаша вино и приседна на ръба на леглото, за да сподели питието си с нея. Тина се надигна и се облегна на тапицирана с коприна табла. Огнените къдрици се спущаха в безпорядък по прекрасните й рамене и Рам не можа да се сдържи да не погали зърната й. Розовите им връхчета мигновено щръкнаха.

— Тази стая наистина е разкошна. Голите нимфи на тавана просто приканват към любов.

— Аз предпочитам да има огледало над леглото — подразни я Рам.

Тина взе едно огледало от нощната масичка и рече сънливо:

— Само си помисли колко тайни са скрити в кристалните му глъбини.

— Тази вечер си много красива и игрива — промърмори в ухото й той.

Тя остави огледалото и отвори една малка лакирана кутия. Вътре върху кадифена възглавничка бяха поставени пет малки сфери от слонова кост.

— Топчета за игра от слонова кост.

Устните на Рам се извиха в дяволита усмивка.

— Това не са топчета за игра, скъпа.

— А какво са тогава? — озадачено попита тя.

— Сексуални играчки.

— Какво искаш да кажеш? — надигна се Тина с възбудено любопитство.

— Това са китайски топчета на удоволствието. Китайската култура е много по-древна и по-развита от нашата. Техните господари са давали тези топчета на наложниците си. Когато господарите отсъствали дълго, тези сфери от слонова кост са доставяли удоволствие на самотните наложници. Предназначени са, за да попречат на жената да си вземе любовник. По този начин са пазили тяхното целомъдрие.

— Но как? — попита Тина, напълно объркана.

Той долепи устни до ухото й и прошепна:

— Пъхаш малките топчици вътре в себе си, после сядаш в една люлка и се люлееш напред-назад, докато не получиш оргазъм.

— Рам! — извика смаяно тя. — Измисляш си!

Устните му докоснаха нейните.

— Ще ти покажа.

Взе черната дантелена нощница и й помогна да я облече. После я бутна да легне върху възглавниците, разтвори бедрата й и нежно постави малките сфери. Накрая я взе на ръце, излезе на терасата и се спусна по стълбите, които водеха към вътрешната градина. Тина обви ръце около врата му и се притисна към голото му тяло, възбудена от забранената игра, в която се бяха впуснали.

Нощта бе потънала в тъмнолилавите сенки на мрака. От клоните на дървото се чуваше монотонното кукане на кукувица. Той я нагласи внимателно върху люлката и я залюля. Усещането достигна своята връхна точка, когато люлката смени посоката си и се върна обратно към Рам.

— Ох! — извика изненадано младата жена. — Ох, ох, ооох!

Рам тутакси спря люлката и я взе в обятията си.

— Не мога да понасям да се възбуждаш от нещо друго, освен от мен! — пламенно възкликна той. Устните му се впиха грубо в нейните, белязвайки я завинаги като негова жена.

После седна върху люлката и я нагласи в скута си. Ръката му се пъхна под черната дантела, а пръстите му се плъзнаха в нея, за да извадят малките сфери.

— Възседни ме — заповяда той.

Тя дръпна нагоре нощницата си и го възседна. Когато твърдият му член я прониза в тази необичайна поза, Тина осъзна, че никога не бе изпитвала нещо толкова прекрасно и силно. Когато Рам отблъсна с крак люлката, за да я засили, докосването на кожата му до разцъфващата се розова пъпка я накара да изкрещи от наслада. Горещи тръпки пронизаха гърдите, корема, бедрата и стигнаха до пръстите на краката й. Всичко, което можеше да направи, бе да се вкопчи в раменете му и да стене, препускайки заедно с него към дверите на рая.

Глава 27

Първия магазин, който Рам и Валентина посетиха на Грейт Уестър Роуд, бе кожарски. Младата жена се прехласна по разкошните, меки кожи. Пръстите й докоснаха поне дузина, всяка от които бе по-красива от предишната. Като всяка жена тя се въртеше пред полираните огледала, не можейки да реши коя да си избере.

Рам от своя страна знаеше точно какво иска. Когато продавачът наметна на раменете й една пелерина от черна самурена кожа, Тина реши, че никога досега не бе изглеждала по-красива. Прекрасната дреха бе подплатена с кремав сатен и подчертаваше косите й, превръщайки ги в искрящ пламък.

Собственикът на магазина, запознат с мъжката психика и желанията на красивите любовници, донесе една къса зелена пелерина с качулка от червена лисица. Към нея имаше и маншон от същата кожа.

— О, Рам, това е любимият ми цвят! — извика Тина.

— Пробвай я — щедро предложи той.

Тя огледа отражението си в огледалото, сетне се извърна, за да види реакцията му. Тъмносивите му очи я изпиваха с възхищение.

— Така наистина приличаш на лисица.

Кимна към продавача, за да изрази одобрението си и поръча да изпратят и двете кожи в Гароухил.

В магазина за дрехи остави избора изцяло на Тина. Нейните рокли, независимо дали бяха семпли и или натруфени, винаги засенчваха останалите жени. Знаеше, че тя има безпогрешен вкус и отлично знае кои цветове й подхождат най-много. Модистката разполагаше с две помощнички, които помогнаха на Тина да свали роклята си, за да й вземат нужните мерки. Докато стоеше пред тях, облечена в белите си дантелени чорапи и финото избродирано бельо, двете жени само ахкаха и охкаха и я отрупваха с въпроси откъде се е сдобила с такива прекрасни творения на шивашкото изкуство.

Страните на Тина пламнаха.

— Моята лична прислужница измисля моделите и сама ми ги шие. Имам голям късмет, че е при мен на служба. Нуждая се от няколко рокли за Двора.

В мига, в който двете жени излязоха, Рам плъзна ръка около кръста й и я привлече към себе си.

— Ти си изкусителна като първородния грях — дрезгаво промърмори младият мъж.

Тина го отблъсна и отново се изчерви, защото в този момент двете жени се върнаха с роклите.

— Червената не ми харесва, но ще пробвам тази в черно и сребристо.

Деколтето бе ниско изрязано, с черни буфан ръкави и ниска талия. Полата бе от шумоляща сребриста тафта. Къдричките, които си избра, бяха с черна ивица по края, украсени с малки сребристи перли.

Роклята се нуждаеше от свиване в талията и скъсяване. Шивачката я набоде с топлийки, а помощничките й помогнаха на Тина да свали дрехата. Когато се отдалечиха, Рам отново я притегли към себе си и я погали собственически.

— Престани… ще ни видят — възмути се Тина.

— Ти си тази, която иска да си играе на любовница. Аз просто се включвам в играта — пръстите му се плъзнаха под късата долна риза и се стрелнаха между бедрата й. Тя се отдръпна от него, възмутена, че може да я докосва толкова интимно място, когато не бяха сами.

Модистката донесе още две рокли. Едната бе от коприна в прасковен цвят, корсажът й бе украсен със стотици дребни перли, а широките поли бяха подплатени за по-голям обем. Другата рокля бе бяла. Кройката й бе семпла, но в същото време доста смела и следваше линията на тялото. На Тина й харесаха и двете.

— Бялата изглежда измамно семпла, но така бижутата ви ще изпъкват още повече — обясни модистката. — Съседният магазин е златарски, ако…

— Аз имам личен златар, мадам — твърдо я прекъсна Рамзи.

Бялата рокля бе свалена и отнесена в работилницата. Рам придърпа Тина в скута си.

— Не съм дошла тук, за да ме задиряш така безсрамно! — възмути се младата жена.

— А къде искаш да отидем? — подразни я той.

Тя знаеше, че жените виждат в огледалата, как я гали и докосва собственически тялото й. Вдигна ръка и го зашлеви през лицето.

— Промених решението си. Вече не желая да бъда ваша любовница, лорд Дъглас! — гневно заяви тя, без да я е грижа, че ще я чуят, докато припряно се опитваше да съблече роклята.

Той я настигна на улицата.

— Успокой се, хитрушо. Просто се опитвах да ти дам урок. Аз също нямам желание да бъдеш моя любовница. Знаеш, че предпочитам да бъдеш моя съпруга.

Тина избухна в сълзи.

— Какво, по дяволите, направих сега, че да те разстроя?

В този момент тя беше сърдита на него, сърдита на себе си и на целия свят. Страхуваше се, че е бременна. Тази сутрин отново й бе прилошало, а ето, че избухваше в сълзи и при най-малкия повод.

— Остави ме на мира, развратна свиня такава! — изсъска и му обърна гръб.

Хубавото му настроение мигом помръкна. Жени! Изглежда нищо не можеше да им достави удоволствие, дори един мъж да пръсне цяло състояние, за да задоволи капризите им. Даде знак на двама от хората си, които чакаха търпеливо настрани с конете си.

— Съпроводете нейна светлост обратно до Гароухил и внимавайте — днес езикът й е отровен като жило на скорпион!

Тина не каза на никого за своите подозрения, дори и на Ейда. На теория изглеждаше много добре да роди толкова желания наследник на Дъглас, а след това да го напусне само заради удоволствието да го види съсипан и нещастен. Обаче действителността бе съвсем различна и далеч не така привлекателна. Осъзна, че не желае детето й да бъде копеле. Освен това не се съмняваше, че ще бъде невъзможно да отдели Черния Рам Дъглас от детето му, особено ако бъде момче. Той просто щеше да дойде и да си го вземе. Една жена, която стои между един мъж и целта му, може да бъде много лесно отстранена!

За да повдигне настроението си, Рам се запъти към едно от любимите си свърталища в Глазгоу. Вътре срещна неколцина мъже от стражата на краля и узна, че Джеймс в момента инспектира флотата си и наблюдава построяването на новия кораб в корабостроителницата в Клайд. Рам не изгуби много време в търсене на краля. Откри го заедно с адмирал Аран, който бе пристигнал в Глазгоу на борда на кораба, закупен от Рам в Еър.

— Дъглас, тези кораби, които си продал на флотата ми, са дяволски добри. Защо, за Бога, не ни продаде всичките шест?

— Някои от английските кораби са с доста тежка горна част. Те не са подходящи за бурните ни северни води — обясни Рам.

— Прав е, сир — подкрепи го Аран. — Подводните скали в Шотландия са много коварни.

— Помолих Ангъс да ми предостави вашите кораби, но се боя, че ще имам нужда от всичките — рече кралят. — Англичаните нападат градовете ни доста навътре на север. Прекрасната катедрала в Елгин е унищожена напълно. Аргайл и Камбъл патрулират в момента по протежението на северната граница. А на всичко отгоре, за да е обидата още по-голяма, новият адмирал на Англия е Томас, синът на граф Съри. Наредих на посланик Хауард незабавно да си замине, като му връчих доста остро предупреждение към младия Хенри Тюдор.

— Прав му път! — отсече Рам. — Той си пъхаше носа във всички дела на Шотландия и осведомяваше английския леопард за всеки наш ход.

— Маргарет пише всяка седмица на брат си. От днес нататък без нейно знание ще прехващам всичките й писма — мрачно заяви Джеймс.

— Земите по границата са опустошени, сир. Лордовете се събраха на среща в Хърмитадж, замъка на Ботуел, след което ме изпратиха при вас, за да ви осведомя за фактите. Узнахме, че английските войници са в гарнизона в Берик, а лорд Дейкър командва гарнизона в Карлайл. Хенри Тюдор не крие амбицията си да завладее Шотландия и ще използва всички средства, за да постигне целта си. Главният управител по границата от английска страна е получил заповед да напада и опустошава нашите земи. Градовете, селата абатствата и цели имения на юг са опожарени, а с хората се извършват ужасни зверства.

— Ела да вечеряш с мен и ще обсъдим какво трябва да се направи. Непрекъснато отправям молитви към Бога да ми изпрати повечко такива смелчаци като лорд Венджънс — Джеймс отмести поглед от Аран към Дъглас, усещайки с всички фибри на тялото си, че единият от двамата е тайнствената фигура. — Знаете ли, че крал Хенри е предложил хиляда лири годишна пенсия за този, който го залови?

— Боже, за такава награда аз лично ще го хвана! — засмя се Дъглас.

Рамзи изчака Аран да си тръгне, преди да направи по-нататъшни разкрития пред краля. След като Аран и лорд Елфинстън, личния съветник на краля, се отдалечиха, Рам каза на Джеймс, че Хийт Кенеди е съгласен да прекара зимата в Англия и да предава информация за разпределението на войските.

— Благодаря ти. Аз също имам шпиони там. Нищо чудно да се стигне до война, макар че едва ли ще е тази година. Скоро започват есенните бури, а Хенри не разполага с армия, която може да издържи на нашите снегове. Той е още неопитен и необучен и не ми се вярва да вземе решение преди пролетта.

— Хенри може и да е необучен, но английската армия и флотът им са най-добре въоръжените в света, а тяхната пехота и кавалерия притежават нещо, което на нас, шотландците, много ни липсва.

— Дисциплина — тъжно отвърна Джеймс. — Е, ние все още сме съюзници с Франция. Ако едната от двете страни бъде нападната от англичаните, то другата се задължава да й обяви война по силата на отдавна сключения ни договор.

— Ако е изгодно, договорите могат да бъдат нарушени — изтъкна Рамзи.

— Ако свикам водачите на клановете, предполагам, че ще мога да събера армия от поне двадесет хиляди души. Не мисля, че Хенри Тюдор има и най-малка представа, че можем да му съперничим по численост. Ще бъдеш ли така добър да отидеш в Лондон и да го уведомиш какво могат да сторят двадесет хиляди побеснели воини с неговата дисциплинирана войска?

Да изпълни молбата краля, означаваше сам да си сложи примката на шията.

— Вярвам, че съм много по-полезен, докато патрулирам по границата на борда на кораб, отколкото като посланик — откровено заяви Рам. — Ще ми дадете ли разрешително за пиратство срещу англичаните, сир?

Джеймс притвори тежките клепачи върху проницателните си очи и мигом осъзна истината.

— О, сега вече разбирам. Ще напиша разрешителното лично и ще прескоча одобрението на адмирала, но те предупреждавам — то няма да те спаси, ако те хванат. Хенри Тюдор ще те обеси за пиратство, без да се поколебае нито за миг!

— Новият английски адмирал, Томас Хауард, не е нищо друго, освен един проклет пират, така че само друг пират може да му излезе насреща.

— Нямам предвид сега, а по-късно, когато обявим официално война на англичаните — ще размислиш ли относно предложението ми да заминеш за Лондон? — попита Джеймс.

Рам положи ръце върху тези на краля и изрече тържествената клетва:

— Този мъж е ваш слуга и тялом, и духом. Смятам да прекарам зимата в Дъглас, но какво ще стане с патрулирането по границата?

— Вече съм изпратил подкрепления. Кар от Сесфорд, Хепбърн и Логан от Рестарлиг вече са на път.

Тъй като времето бе доста напреднало, Рам се върна в градската къща и незабавно изпрати съобщение в главната си крепост Касъл Дъглас, в което заповядваше на Колин да се върне и да вземе господин Бюрк със себе си. Тина щеше да бъде разочарована, че нямаше да се представи в двора, но главният й готвач със сигурно щеше да направи по-поносим живота в Дъглас. Поколеба се дали да я обезпокои в този късен час, но не можеше да устои на изкушението да я види. Във вътрешния му джоб се гушеше бижуто, което й бе купил, и пръстите го сърбяха час по-скоро да закопчае изумрудената огърлица около тънката й шия. Устата му пресъхна при мисълта, как ще повдигне копринената маса коса, за да сложи красивото украшение. Завъртя леко дръжката на вратата и изруга тихо, когато установи, че е заключена.

— Тина, отвори вратата — заповяда той.

— Върви си — долетя безжалостният й отговор.

— Тина, предупреждавам те! — изръмжа младият мъж.

Тишината бе знак, че не е обърнала внимание на думите му.

— Ще броя до три — последва още по-заплашителен ултиматум.

— Можеш да броиш до три хиляди, ако си достатъчно образован, за да го сториш, но аз няма да отворя вратата.

Предизвикателният й отговор разпали гнева му.

— Малка кучка! Ако си мислиш, че си в безопасност зад заключената врата, дълбоко се лъжеш — запъти се към горната площадка, където се извисяваше италианска скулптура. Грабна я и започна да удря силно с нея по вратата.

— И да разбиеш вратата, това няма да ти помогне! — изкрещя Тина, вече сериозно уплашена. — По-добре иди да потърсиш някоя от другите си любовници!

Вратата се огъна и поддаде под силните му удари. Той застана на прага, а очите му застрашително потъмняха.

— И къде, по дяволите, си мислиш, че съм бил през последните осем часа? — презрително подвикна той.

— Развратна свиня! — ахна потресено младата жена. — Никога повече няма да ме имаш!

Погледът му се плъзна по грижливо сплетената й коса и скромната бяла нощница.

— Май имаш нужда малко да те поразроша — възбудено изрече той. Сграбчи със силната си, загоряла ръка предницата на дрехата и я съдра с един замах. Прекрасните й пълни гърди се повдигаха и спущаха от възмущение. Ръката й се стрелна, за да го издере по лицето, но Рам само се засмя.

— Май се нуждаеш от един хубав урок по подчинение, лейди. Запомни едно нещо — ще те имам винаги когато пожелая, и то без значение къде. Може да е в леглото, на пода и дори на главната улица! Ще ми се отдадеш толкова пъти, колкото те пожелая! И никога повече не се опитвай да ми отказваш!

— Можеш да ме пребиеш до смърт! — смело изкрещя тя.

— Не само ще те набия, но и ще те изнасиля! — тихо, но твърдо отвърна Рам.

Тина вирна непокорно брадичка, а златистите й очи замятаха гневни светкавици.

— Няма да посмееш!

Ръцете му бавно разкопчаха кожения колан. Приседна върху леглото, сграбчи я и я метна през коленете си. Вдигна колана, решен да я удари.

— Дъглас, недей! — извика младата жена. — Мисля, че съм бременна.

Той пусна колана и я сграбчи за раменете.

— Това още една от измамите ти ли е, като онази, че си изгубила паметта си?

— Не, сутрин ми се повръща — с отпаднал глас отвърна тя.

В гърдите му избуя надежда.

— Ти, малка хитрушо, нарочно ме предизвикваш да бъда груб! — прегърна я нежно. — Скъпа, любима, нараних ли те?

— Да! Нарани ме тази сутрин, когато се отнесе с мен като с проститутка, а сега отново ме нараняваш, като се връщаш посред нощ, след като си гулял досега. Прибираш се пиян, разбиваш вратата и се хвърляш, за да ме изнасилиш.

— Пиян ли? Не съм изпил и капка! — закле се той.

— В такъв случай държанието ти е непростимо! — сърдито извика Тина, възползвайки се от предимството, което вече имаше.

— Господи, Лудетино, никога не мога да ти угодя!

Тя се изтръгна от ръцете му и бързо нахлузи пеньоара си.

— Още не си ли го разбрал, Дъглас. Когато отидем в двореца, ще заявя на краля, че всичко между мен и теб е свършено.

— А не забравяш ли детето? — подозрително попита той.

— Нито за миг. Никога няма да износя и родя твое дете. Ще се напия с ръжено уиски и ще направя аборт!

Той се извиси над нея, но не посмя да вдигне ръка — знаеше, че ако я удари, сигурно ще я умъртви. Гневът заплашваше да го задави. Рам отиде до вратата и изрева:

— Ейда!

Викът му прозвуча като боен възглас и само след миг и двете прислужници дотичаха.

— Няма да отидем в двореца — заяви той с измамно тих глас. — Заминаваме за Дъглас. Пази я добре. Ако абортира детето, което носи, не отговарям за действията си.

Нел припадна още преди Рам да затръшне вратата.

— Тина, в името на Бога, каква игра играеш? — попита Ейда.

— Мисля, че съм бременна — отвърна младата жена.

— И не го искаш? Тина, срамувам се от теб! Нищо чудно, че лорд Дъглас е бесен.

— Казах му, че ще се напия с ръжено уиски, за да махна бебето, но това беше само за да го нараня.

— Дяволите да те вземат! Много обичаш да създаваш хаос. Мисля, че е време да пораснеш. Ако се замислиш и добре се оглеждаш, ще осъзнаеш в какъв разкош живееш.

Тина погледна копринените тапети по стените, изрисувания таван, кутиите в ъгъла, пълни с кожи и нови рокли.

— Ти нямаш никаква представа какъв е той! — извика тя. — Той управлява с железен юмрук. Иска напълно да властва над мен!

— Нима не съзнаваш, че е длъжен да бъде строг? Ти си толкова своенравна, че ще се качиш на главата на всеки мъж, който е по-мек с теб.

Тина бе смаяна от думите на Ейда — за пръв път не беше на нейна страна. Прехапа устни и тихо рече:

— Да отнесем Нел в леглото. Бедната малка уплашена мишка.

Глава 28

Рам заповяда да яздят бавно, така че изминаха пет часа, преди замъкът да се покаже в далечината. Тина знаеше, че той може да измине разстоянието за два часа, ако препуска в галоп. Беше настоял да си сложи самурената пелерина, за да я предпазва от студения есенен вятър, и преди да изминат половината път тя му бе истински благодарна за загрижеността.

Беше го погледнала само веднъж и бе видяла, че лицето му има онзи мрачен и затворен израз, който бе знак, че дяволът отново го е обсебил.

Духът на Дамарис, който надничаше от един висок прозорец, се зарадва, като видя Валентина да язди жива и здрава. Призракът от дни не бе напускал стаята си, но сега се понесе плавно към входа на замъка. Остави Фоли в стаята, защото вече чуваше радостния лай на Бузер, развълнуван от пристигането на Рамзи. Тина се появи първа на прага и хрътката се изправи на задни лапи, постави предните върху раменете й и облиза лицето й.

— Долу! — строгата команда, изречена от Рам, подсказа на Дамарис, че нещата между този мъж и племенницата й никак не са наред. Тя застина, когато усети духа на Александър зад рамото си.

— Любовна свада — прошепна той в ухото й.

Защо мъжете са толкова безчувствени? Тя се отдалечи плавно, преструвайки се, че той не съществува. Александър изобщо не обърна внимание на високомерното й пренебрежение. Последва я и дръпна кичур от златистата й коса. Дамарис го изтръгна от пръстите му и рязко му обърна гръб.

— Наистина не разбирам защо толкова много се тревожиш за Валентина. Тя отлично може да се справя с Рам — отбеляза Александър.

— Дори той, едва ли би й посегнал тук, в залата. Обаче много бих искала да видя какво ще направи, когато се озоват в стаята му — изсъска Дамарис.

— Значи обичаш да наблюдаваш как другите се любят — подразни я Александър. — Може би и аз също ще погледам. Нищо чудно да ми хрумнат някои нови идеи.

— Не се нуждаеш от уроци по разврат от Рам Дъглас!

— А, значи си спомняш, така ли? — ухили се той.

— Защо изобщо си правя труда да разговарям с теб? — раздразнено промърмори тя.

— Защото се наслаждаваш на нашите разговори — сподавено се изкиска той.

Дамарис изчезна.

— Кажи на слугите да отнесат багажа ми в стаята на Дамарис — обърна се Тина към Ейда.

Рамзи не каза нищо. Обясни на управителя, че е довел със себе си шестдесет от хората на Дъглас, а след това отиде в трапезарията, за да види кои от братовчедите му се намират в момента в резиденцията.

Ейда и Тина вечеряха горе сами, после младата жена поиска да се изкъпе. Когато пристъпи във ваната, ръцете й погалиха плоския й корем.

— Още нищо не личи — може би съм сгрешила и не съм бременна.

— Кога бе последното ти месечно неразположение? — попита Ейда.

Тина се поколеба, после повдигна безгрижно рамене.

— Да ти кажа истината, не съм била неразположена откакто сключихме временния брак.

— Три месеца! — пресметна прислужницата. Дамарис не можа да скрие радостта си.

— О, колко прекрасно! Сигурно преливаш от радост!

— Със сигурност не се радвам за това дете, Ейда. Бих искала да не бях зачевала толкова бързо.

Дамарис бе смаяна.

— Тина, как е възможно наистина да се чувстваш по този начин? Моята трагедия не бе само, че умрях, а задето умрях, преди да имам време да зачена дете. Ако бях оставила след себе си син или дъщеря, които да мога да гледам как растат, моята смърт изобщо нямаше да има значение. Копнежът и мъката по едно дете могат да разядат душата ти. От петнадесет години страдам, а ти не се радваш на детето, за което толкова силно съм жадувала.

Тина вдигна глава и примигна през сълзи.

— Най-лошото е, че аз вече го обичам.

Дамарис затвори очи и от гърдите й се изтръгна дълбока въздишка.

Ейда подаде кърпата, която бе стоплила на огъня.

— Разбира се, че го обичаш и един ден ще бъдеш дяволски благодарна, че баща му е истински мъж.

— Толкова съм уморена — рече Тина, докато се отпускаше в мекото легло. — Как ми се искаше господин Бюрк да е тук. С удоволствие бих пийнала една чаша от виното с подправки, което приготвя по своя тайна рецепта.

Рано на другата сутрин в замъка се завърна Гавин Дъглас, загорял от пребиваването на борда на „Каприз“, сега преименуван на „Отмъщение“.

— Надявам се, че не си пуснал котва в Лийт? — попита Рам.

— Не съм толкова глупав. Корабът е добре скрит при Бо Нес. Веднага можем да отплаваме на юг.

— Хенри Тюдор е предложил награда от хиляда лири ежегодна пенсия на всеки, който залови лорд Венджънс.

— Господи, аз самият бих го хванал — засмя се Гавин.

— Точно това заявих и аз на краля — сухо отбеляза Рам. — Шегата настрана, ако те заловят, ще те обесят за пиратство. Ти си точно толкова лорд Венджънс, колкото и аз.

— Английските кораби плават в Северно море, но ние потопихме два, които се спотайваха край бреговете на остров Ман.

— Когато извършваш набези, стой по-далеч от Берик — предупреди го Рам. — Там има английски гарнизон.

Гавин стисна сурово устни.

— Колдстрийм и Келсо са били опустошени. Цялата есенна реколта е съсипана, останали са сами обгорени полета.

— Възстанови ли запасите им от фураж за зимата? — попита Рам.

— Да, препуснахме направо към Тайн и оплячкосахме всичко покрай брега — ухили се той.

— Дръмонд капитан ли е на някой от корабите на Ангъс?

Гавин кимна.

— Иън също, а Джейми вече е почти готов сам да командва кораб. Изглежда им е вродено.

— Кръвта на Дъглас всъщност представлява солена морска вода — доверително рече Рам.

— А какво ще кажеш за нашия малък брат Камерон? Не смяташ ли, че вече е време да му повериш командването на някой от корабите?

— Той си има достатъчно задължения и отговорности. Оставих го на границата да командва патрулите ни.

Гавин подсвирна, изпълнен с лека завист. Рам сякаш прочете мислите му.

— Не бъди алчен, човече — не можеш да вършиш двете неща едновременно.

— Струва ми се, че ти доста добре се справяш — сухо отбеляза Гавин.

Тина откри, че ако лежи неподвижно половин час след като се събуди, гаденето отминава. Докато се наблюдаваше в огледалото, установи, че бременността й придава някакво особено сияние. Косата й падаше на гъсти вълни, обрамчвайки лицето, което излъчваше здраве и в същото време една нова мекота. Гърдите й бяха станали по-големи и придаваха на тялото й зряло и чувствено очарование.

Замисли се за Рам Дъглас и установи, че се наслаждава на личните им схватки и словесните престрелки, на техните страстни караници, на сексуалните им двубои. Той бе достоен враг. Не съжаляваше за нищо, което се бе случило помежду им — нито за една дума, нито за един поглед.

Пропъди Рам от мислите си, нетърпелива да занесе малкото преносимо писалище, което бе донесла за Лудия Малкълм.

Джена току-що го бе изкъпала и той бе в доста мрачно настроение, но когато видя Валентина и подаръка, който му бе донесла, лицето му светна от удоволствие. С тайнствено изражение на лицето изчака прислужницата да излезе, после измъкна изписаните листа, скрити под дюшека, и ги сложи върху писалището.

Тина бе приятно изненадана, че стаята не бе пълна с празни шишета от уиски и за пръв път Малкълм не залиташе в пиянско умопомрачение. Показа му тайното чекмедже и той тутакси сграбчи листата си.

— Това е отговорът на моите молитви, момичето ми — сложи внимателно няколко от листата в чекмеджето, после натисна скритата пружина и тайникът мигом се скри. — Почти привърших зловещата и трагична история на този замък — довери й се той. — Той върна ли се?

— Кой? — попита младата жена.

— Отровителят — с нисък глас изрече Малкълм. — Алекс! Не, не беше Алекс… непрекъснато ги бъркам. Другият тъмнокос мъж.

— Мен ли имаш предвид, Малкълм? — попита Гавин, който тъкмо влизаше в стаята и чу последното изречение.

— Рам? — попита Малкълм и се взря подозрително в него.

— Е, сега вече се чувствам обиден — засмя се Гавин. — Рам е грозният брат.

Тина дари с ослепителна усмивка красивия млад Дъглас.

— Колко мило от твоя страна да дойдеш да го посетиш.

— Ами, глупости! Търсех теб, момичето ми. Ще остана само един ден в замъка.

Възрастният мъж се засмя.

— Жените са причинили падението на всички мъже Дъглас, откакто съпругата на първия граф Дъглас избягала с коняря си. Всичко съм описал в моята история на рода — доволно отбеляза Малкълм и потупа плота на писалището.

Тина не се съмняваше, че Гавин по-скоро е тръгнал да търси Джена, затова каза:

— Изпусна я за малко. Мисля, че слезе долу в голямата зала.

Оставиха Малкълм да пише историята на Дъглас и заслизаха надолу по стълбите.

— Обзалагам се, че и Рамзи е като разтворена книга за теб, както и аз.

— Не, запозната съм само с половината от слабостите му — безгрижно отвърна тя. — Ще ти бъда много благодарна, ако помолиш Джена да държи виното и уискито по-далеч от Малкълм.

Думите й стигнаха до слуха на Рам.

— Това е единственото удоволствие, което е останало на бедния стар нещастник. Остави го да пие колкото му се иска — отсече той, отменяйки молбата й.

— Извини ме — промърмори Тина на Гавин. После съвсем явно обърна гръб на Рам и отново пое нагоре по стълбите.

Гавин погледна към брат си.

— Бърр… огън и лед. Мислех, че вече си я укротил и си разтопил леда. Защо още не си й направил бебе? Нищо не размеква жените така, както майчинството. Поне те самите така казват.

— Не си пъхай носа в чужди работи — сряза го Рам.

Трябваше да свърши още стотици неща, преди да се върне на палубата на „Отмъщение“. Бе дал заповед на Джок да скрие кораба при устието на река Дун. Макар че Дъглас разполагаше приблизително със стотина животновъди и фермери, които да се грижат за говедата и големите стада овце, всички те получаваха заповеди лично от Рам Дъглас — независимо дали се отнасяше за откарването на добитъка на пазара или в кланицата. Не бе изгодно да се гледат твърде много животни през зимата, а богатството на Дъглас се измерваше главно в земя и добитък. Все още не бяха окосени повечето ливади с люцерна, както и голяма част от нивите с овес, а надвисналото небе предвещаваше дъжд, който навярно нямаше да спре цяла седмица.

Рам излезе на двора, погледна облаците и реши да изведе войниците си да помогнат в полската работа. Нищо друго като косенето не укрепваше така силно мускулите. Видя, че Тина отива към конюшните и реши да й забрани да излиза на езда. Малката твърдоглавка яздеше доста безразсъдно, а това бе опасно за бебето, което носеше. Последва я в конюшнята и заяви на коняря, който тъкмо оседлаваше Индиго:

— Днес кобилата няма да напуска клетката си. Бременна е.

Тина се извъртя с блеснали от гняв очи. Как се осмеляваше да разгласява състоянието й на всеослушание, като при това говори за нея, сякаш бе обикновена кобила за разплод?

Погледите им се кръстосаха и Рам си помисли, че никога в живота си не бе виждал по-красива жена. Цяла нощ бе копнял за нея, а единственото, което искаше тя, бе да се отърве от него. Искаше му се да я сграбчи в прегръдките си и да я притисне до сърцето си, но бързо се овладя. Беше направил огромна грешка, разкривайки сърцето си пред нея, позволявайки й да види колко уязвим го бе направила.

Тина внезапно разбра, че думите му се отнасяха за Индиго, а не за нея. Преглътна острия отговор, който напираше на езика й. Въздухът в конюшнята, примесен с аромата на сено и конски тор, бе възбуждащ и дразнеше сетивата им. Красивата кобила бе забременяла от Рафиън и двамата отлично осъзнаваха аналогията. В гърдите му се надигна изгарящото желание да я обладае в дъхавото сено, но с огромно усилие на волята се овладя.

Тина почти усети силните му ръце, които я обгръщат, вкуса на горещите му целувки. Ъгълчетата на устните й се извиха триумфално, когато осъзна силата си и тя леко политна към него.

Рам видя тържествуващия й поглед и отстъпи назад. Тя се поколеба, после промърмори примирително:

— Обещавам, че ще яздя много внимателно.

— Не съм загрижен за жалкото ти тяло — кобилата е тази, която ценя.

Думите му прерязаха сърцето й и тя изтича навън, преди той да види сълзите в очите й.

В късния следобед пристигнаха Колин и господин Бюрк. Тина бе радостна, че Колин е отново в замъка. Сдържаният му характер й действаше успокоително — той по някакъв начин играеше ролята на буфер между негова светлост и самата нея.

— Ти си по-красива от всякога — тихо рече той. — Моята картина не те разкрива в цялата ти прелест.

— Завършена ли е? — с надежда попита тя.

— Не съвсем. Ще те помоля за още малко търпение.

Заедно с Ейда слязоха в кухнята, за да приветстват завръщането на господин Бюрк. Тина се развесели, защото всички кухненски прислужнички се появиха под един или друг претекст и се изчервяваха и кискаха всеки път, когато красивият французин ги погледнеше.

— Скъпи, господин Бюрк, още не мога да повярвам, че оцелях без теб — заяви Тина и се настани на високия кухненски стол.

— Нито пък аз — присъедини се и Ейда и му смигна.

Сега бе ред на господин Бюрк да се изчерви.

— Какво ще искаш за вечеря, cherie? За мен ще бъде удоволствие да ти приготвя нещо, което особено желаеш.

— Петел във вино — рече Ейда, завъртя очи и облиза устни.

— Безсрамница! — възмути се Тина, опитвайки се да остане сериозна. — Допило ми се е от твоето специално вино с подправките. Ще дадеш ли на Ейда рецептата си, за да може да ми го приготвя, когато отсъстваш?

— Рецептата е съвсем проста: сладко червено вино, карамфил, лимонова кора, джинджифил и канела. Тайната е в ритуала. Трябва да бъде стоплено в дълбок котел и да бъде поднесено във висока чаша. Довечера ще ти го приготвя.

Рам и хората му работеха усилено на полето. От морето задуха студен вятър, който вкочани крайниците им, но те продължиха да косят — знаеха, че щом вятърът стихне, ще завали. Пороят се изля чак към осем часа, а до това време бяха окосили и събрали люцерната от по-голяма част от нивите. Подредиха я под навесите, като успяха да я запазят суха, но самите те се измокриха до кости. Очакваха с нетърпение да се стоплят край бумтящия огън в голямата зала и да хапнат топла храна.

Колин и Гавин седяха с Тина пред огъня и слушаха как изтръгва жалостиви, но прекрасни звуци от своята лютня. Голямата зала бе празна, с изключение на неколцината слуги, но бързо се изпълни с измокрени и премръзнали мъже. Те се бутаха един друг, ругаеха и викаха да им донесат уиски.

Рам приближи към огъня точно когато един паж подаваше на Тина висока чаша, от която се вдигаше пара.

— Милейди, ето тайнственото питие, което ви приготви господин Бюрк — обяви момъкът.

Лицето на Рам се сгърчи от тревога и той изби чашата от ръката й.

— Измамна лисица!

Тя се втренчи смаяно в него, а бузите й пламнаха от смущение. Колин побърза да вдигне чашата, а Гавин обви закрилнически ръка около раменете й.

— Това бе само сладко греяно вино! — през стиснати устни процеди Тина. — Мразя те! — додаде задъхано.

Състрадателните погледи, които двамата мъже й хвърлиха, подействаха на Рам като ритник в корема.

— Върви в стаята си! — нареди той.

Тя вдигна глава като горда тигрица, златистите й очи му хвърлиха презрителен поглед, после излезе от залата с величието на кралица.

Гавин стисна юмруци, едва сдържайки се да не удари брат си в лицето.

— Мисля, че е най-добре да тръгвам — рече накрая той. — Времето няма да се оправи, дори и да чакам до сутринта.

Тина отиде право в кухнята, където господин Бюрк й сгря още вино. Тя взе чашата и се качи с нея на горния етаж. Не разбираше защо, но никак не й се искаше да се прибере. Като мина покрай стаята на Колин, си спомни за скиците, които бе направил, но упорито отказваше да й покаже, и любопитството й надделя над възпитанието. Беше в безразсъдно настроение, а нахлуването в убежището на Колин бе предизвикателство, на което не можеше да устои.

Стаята му се оказа изключително разхвърляна — нещо, което никога не би си помислила. Навсякъде се виждаха триножници, платна, бои и въглени за рисуване. Имаше купища скици — някои прилежно подредени, а други — разпилени по пода. Когато се наведе, за да ги вдигне, видя, че всички са на голи жени. Очите й се разшириха. Притесниха я не толкова безбройните скици на голи жени, а това, че нямаше никакви други рисунки. Вдигна една купчина в ъгъла, пожълтяла от годините, и ахна, когато разпозна лицето на Дамарис.

— Господи, ако тя е позирала на Колин — ако е изневерявала на Александър със собствения му брат, нищо чудно, че я е убил!

Трябваше да го покаже на Ейда. Измъкна една скица от купчината и бързо я сви на руло. Беше почти до вратата, когато картината на триножника привлече погледа й. Пристъпи, за да я разгледа отблизо, и не можа да повярва на очите си.

Видя себе си да лежи гола върху пурпурно одеяло, а ръцете й бяха протегнати към някакъв въображаем любовник. Лицето й бе зачервено от страст и навярно имаше същия израз, както когато Рам я обладаваше. Пълните й високи бели гърди бяха нейните, а великолепната й огнена коса не можеше да се сбърка. Тя се бе извила нагоре, за да посрещне любовника си, разкривайки пламтящия триъгълник между краката си. Всеки, който видеше картината, щеше да заложи живота си, че тя е позирала за нея. Избяга от стаята, преди стените да се стоварят отгоре й. Повдигаше й се от миризмата на ленено семе, която сякаш бе полепнала по ноздрите й.

Стаята на Дамарис бе снабдена с нова врата, но нямаше ключалка и Тина се почувства уязвима. Отпусна треперещите си крака върху леглото и разтвори скицата на Дамарис.

Дамарис, която бе приседнала край прозореца, се изправи и приближи, за да види какво разглежда Тина. Шокът от видяното едва не я повали.

— О, не! — изохка тя. — Александър е казвал истината!

Ужасната разправия, която бе имала с любимия си съпруг преди петнадесет години, бе така жива в съзнанието й, сякаш бе станала вчера. Припомни си всяко обвинение, всяка гневна дума, грозотата, предателството, болката, сълзите, надвисналата смърт, виковете, тишината. Дамарис се върна до прозореца, потънала в спомени.

Тина отиде до камината, за да погледне още веднъж портрета на красивата си леля. Пръстите й се плъзнаха по нежните черти, по прекрасните руси къдрици, по сладките и уязвими устни. С пръстите си сякаш усещаше невинността на младата жена. Мислите й я върнаха назад в миналото. Представи си Дамарис на поляната с Колин, точно на същото място, където и тя бе седяла с него. Чуваше думите им сякаш отдалеч, смеха, и бе сигурна, че момичето бе позирало съвсем невинно, неподозиращо нищо за тайния копнеж на мъжа, който я рисуваше. Тина подскочи, когато Ейда й заговори.

— О, Ейда, не те чух да влизаш.

Прислужницата я видя, че цялата трепери.

— Добре ли си?

— Да… не… О, Ейда, какво ще кажеш за тази скица, която намерих в стаята на Колин?

Лицето на Ейда трепна смаяно, докато разглеждаше еротичната рисунка.

— Дамарис и Колин са били любовници! — задъхано изрече тя.

— Не! Не, не са били! — остро възрази Тина.

— Тина, не бъди наивна… рисунката говори сама за себе си.

— Грешиш — настоя Тина. — Той е нарисувал и мой портрет, на който съм гола, и картината е още по-еротична от тази! Стаята му е пълна с рисунки на голи жени!

— Колин? — невярващо попита Ейда. — Сигурно е извратен, както е изкривено и тялото му. Ами ако Рам го види?

— Ако Рам го види, ще си помисли, че аз съм позирала за него. Ще ме сметне за курва. Веднъж каза, че всички жени Кенеди са курви.

— Трябва да вземеш картината и да я унищожиш. Хайде, ела да отидем още сега в стаята му.

Двете жени забързаха към западното крило на замъка, но този път вратата на Колин бе заключена. Ейда вдигна юмрук, за да почука, но Тина я сграбчи за китката и я дръпна настрани.

— Не искам да се карам с него, Ейда — прошепна тя. — Ще умра, ако някой друг види картината. Всичко трябва да бъде извършено тайно. Ще я взема утре сутринта, когато той излезе.

Ейда кимна и двете се върнаха безшумно в стаята на Дамарис.

На сутринта, след като Ейда я осведоми, че Колин е слязъл долу за закуска, Тина забърза към стаята му. Ужаси се, като видя, че картината е изчезнала от статива. На нейно място бе поставен полузавършеният й портрет. На него тя бе с роклята, в която бе облечена през онзи ден, а косата й се развяваше от лекия бриз. Претърси трескаво стаята, но не откри и следа от голия портрет. Беше сигурна в едно: не си бе въобразила еротичната картина.

Лека сянка на страх докосна сърцето й. Нещо зловещо витаеше във въздуха през този ден. Опасният замък… Опасният замък. По гърба й полазиха тръпки, когато двете заплашителни думи изплуваха в съзнанието й. Когато каза на Ейда, че картината е била заменена с благоприличен портрет, а голата е изчезнала, вярната й прислужница я изгледа доста странно. Сякаш искаше да й каже, че е дала прекалено голяма воля на въображението си.

Тина не можа да се освободи от предчувствието за надвиснала опасност. Ами ако Рамзи вече бе видял картината? Можеше дори да заяви, че детето, което носи, не е от него. Беше разговарял толкова грубо с нея в конюшнята. Какви бяха точните му думи: „Не съм загрижен за жалкото ти тяло…“ Не, каза си младата жена, ако бе видял картината, едва ли щеше да се задоволи само с пренебрежение. Сигурно щеше да я пребие до смърт. Надяваше се и се молеше той да замине днес. Трябваше й време да открие проклетия портрет и да узнае нещо повече за Колин. Реши да слезе долу и да поговори с Гавин. Може би той знаеше нещо за тъмната страна на братовчед си. Когато разбра, че младежът отдавна е заминал, страхът я сграбчи с пълна сила.

Поройният дъжд бе преминал в ръмеж, който приличаше повече на мъгла, Рам нареди на хората си да наточат оръжията си, да излъскат броните и да приготвят амунициите. Знаеше, че трябва да тръгне на другата сутрин, но никак не му се искаше да остави Тина сега, когато нещата помежду им се бяха влошили. Постъпи като истински глупак, когато изби онази чаша с греяното вино от ръката й. Ако я обичаше, трябваше да й вярва. Всичко бе толкова просто. Когато бяха на границата, в Касъл Дъглас, нещата между тях бяха чудесни. Откъде се бе появила тази пропаст, която сега ги разделяше? Държа ха се като непознати, вече почти не си говореха. Това положение бе нелепо и глупаво и не можеше да продължава.

Сега, когато тя очакваше детето му, той би трябвало да е най-щастливият мъж на земята. Тази вечер трябваше да оправи нещата помежду им. Ще я люби и ще й даде изумрудената огърлица. Усети как мъжествеността му се втвърдява и затвори очи. Само мисълта за нея го възбуждаше. Припомни си зачервеното й от страст лице, как тялото й се извиваше и тръпнеше, когато бе вътре в нея, и усети как коленете му омекват. Двамата бяха толкова разгорещени, че не можеха да откъснат ръцете си един от друг. Усещаше вкуса на устните й, медния сок на пулсиращата й женственост, скрита между прекрасните й бедра. Тя също го бе вкусила, карайки го трепери от безпомощно желание. Стоеше в двора, загледан в прозореца й, без да забелязва как ситният дъждец се просмуква в дрехите му, измокряйки го до кости.

Тина беше напълно отчаяна. Може би трябваше да отиде при Рам и да му каже какво бе направил Колин. Внезапно осъзна, че не иска той да си мисли лошо за нея. Искаше да бъде нещо специално в неговите очи. Искаше той да я обича! Защо, защо искаше той да я обича? Двамата бяха заклети врагове. Тя се бе заклела да си отмъсти за всички обиди, които Рам Дъглас бе нанесъл на Кенеди! „Но това не бях аз — каза си тя, — това бе едно разглезено и своенравно момиче. Сега съм зряла жена, с женски нужди. Много скоро ще бъда майка, отговорна за детето си, неговото дете.“ Мили Боже, как се бе стигнало дотук? Той я обичаше, обичаше я достатъчно, за да иска да се ожени за нея, а тя го бе отхвърлила и бе избягала. Дори тогава той й бе дал още един шанс, връщайки я обратно. Но тя бе убила любовта му, когато му заяви, че няма да роди детето му. Сега той изпитваше единствено отвращение към нея и навярно искаше час по-скоро да се избави от присъствието й.

Приближи до прозореца и погледна с невиждащи очи навън. Постепенно осъзна, че той стои на двора. Целият бе вир-вода. Тина бе обзета от огромно чувство на вина. Що за жена бе тя, за Бога? Трябваше да слезе долу и да нареди на господин Бюрк да му приготви нещо специално за вечеря — нещо с много подправки, за да се сгрее — и прогони студа от тялото си. После ще му извади сухи дрехи и ще запали огъня в камината.

Ръцете й обхванаха корема й, сякаш искаше да предпази нероденото си дете. Носеше под сърцето си наследника на Дъглас. Негово право бе да наследи титлата, замъците, цялото богатство на рода. Как може да захвърли с лека ръка всичко това, отказвайки да се омъжи за бащата на детето си? Нима наистина е егоистка, която мисли единствено само за себе си? Животът не бе игра. Животът бе нещо изключително ценно и неповторимо!

Тина извади жакета на Рам с Кървящото сърце на Дъглас, избродирано в средата. Притисна го за миг към устните си и бързо избърса една сълза, търкулнала се по бузата й. Внезапно наостри уши. До слуха й долетя нечие мърморене, последвано от недоволно проклятие. Въздъхна. Стори й се, че е Лудия Малкълм. Трябваше да отиде при него; може би ако му прави малко компания и изслуша несвързаните му приказки, нещастникът ще се успокои.

Когато влезе в стаята му в кулата, не можа да повярва на очите си. Навсякъде бе пълно с бутилки и гарафи с алкохол.

— О, момиче, помогни ми! — извика старият човек и завъртя безпомощно очи. — Той смята да ме убие! — Малкълм изглеждаше мъртвопиян, а алкохолните пари в стаята можеха да задушат всекиго.

— Тихо, Малкълм. Кой ще те убие?

— Алекс!

— Успокой се, Малкълм. Някой ти е казал, че духът на Алекс броди из замъка, но призраци не съществуват.

— Не, не е Алекс, а другият. Той покри лицето ми с възглавница!

— Тихо, Малкълм. Няма никой. Сега си в безопасност.

— Господи, не съм в безопасност… и ти не си! — изрева той. — Той видя това, което съм написал! Знае, че смятам да изоблича това чудовище!

— По дяволите, Малкълм… кой ти донесе всичкото това вино и уиски? — Тина се ядоса. Това никога нямаше да се случи, ако Рам не бе пренебрегнал заповедите й. Отиде до леглото и оправи завивките. Малкълм се вкопчи отчаяно в ръката й. — Него вече го няма, Малкълм. Ще изпратя Джена да поседи с теб — опита се да го успокои тя. Намръщи се възмутено, когато видя с колко много алкохол е заобиколен. Две кани, навярно пълни с уиски, бяха празни, но имаше още много бутилки.

Повика Джена и й обясни положението.

— Не му позволявай да пие повече. Трябва да се наспи, за да изтрезнее.

Малкълм започна яростно да ругае, но постепенно гласът му заглъхна. Тина излезе от стаята, като взе две бутилки с уиски. Докато слизаше по стълбите, видя, че Рамзи вече е в стаята си. Без да се колебае влезе вътре и остави бутилките на масата.

— Малкълм е много пиян и говори несвързано. Почти не е на себе си.

Видя, че се бе преоблякъл в сухите дрехи, които му бе извадила. На светлината на пламъците личеше, че черната му къдрава коса е още мокра.

Той пристъпи към нея.

— Тина, искам да поговоря с теб — мургавото му лице бе като издялано от гранит. Огромната му сянка трептеше върху стената зад него и Тина усети как страхът, който я бе преследвал през целия ден, я сграбчва с нова сила. Имаше чувството, че всеки миг ще загуби съзнание.

В гърдите й избуя ужасът, че Рам вече е видял портрета и тя се вкопчи в облегалката на креслото, за да не се свлече на пода.

Рам я изгледа с присвити очи. Бързо наля чаша вино и отиде до нея.

— Изпий това — заповяда той.

Докато вземаше чашата от ръката му, пръстите й докоснаха неговите и тя потрепери. Вдигна чашата до устните си и я изпи на един дъх. В момента, в който преглътна, вече знаеше! Той току-що я бе отровил!

Глава 29

Чашата падна и се разби.

— Не! — извика Тина, стисна гърлото си, а очите й се изпълниха с ужас. Гърлото й изгаряше, свито от спазъм. Отровата бе изгорила езика и хранопровода. В устата си имаше горчив и парлив вкус. В мига, в който виното достигна до стомаха й, тя се преви и обхвана корема си, когато непоносима болка я преряза.

Рамзи мигом разбра, че тя току-що е погълнала отрова. Мъчителните й викове пронизваха сърцето му. Той я грабна на ръце и изтича навън.

— Дръж се, дръж се, Тина! — викаше като обезумял той.

Тя продължаваше да пищи и да се гърчи от болка, докато Рамзи бягаше надолу по стълбите към кухнята. Стомахът му се бе свил на топка от страх. Не знаеше как да й помогне, но инстинктивно усещаше, че незабавно трябва да предприеме нещо.

— Бюрк, Бюрк, къде, по дяволите, се дяна, човече? Тина е била отровена, помогни ми!

По лицето на господин Бюрк се изписа ужас, последван от мъка и страх. Нямаше представа, какво трябва да направи, но тя му бе скъпа като родна дъщеря и разбираше, че трябва да действа незабавно. Още от малка я бе успокоявал с бонбони и шоколад, бе лекувал зъбобола, порязванията и изгарянията.

— Дали да й дам малко крем? — обърна се безпомощно французинът към Рам. — Може да полепне по стомаха й и да спре отровата да проникне в кръвта й, докато й дадем очистително.

— Да, крем — решително се съгласи Рам.

Тя хлипаше и пищеше, сякаш не бе неговата Тина. Гърлото й бе изгорено и звуците, които издаваше бяха дрезгави и хриптящи. Господин Бюрк поднесе крема към устните й, докато Рам я държеше. Тя отблъсна ръката на готвача. Не би могла да преглътне нищо.

— Не, не, не! — изхриптя тя.

— Дай й го насила — нареди Рам и стисна здраво китките й.

Успяха да й налеят половината, когато Тина започна да повръща. Рам я прихвана нежно през корема и наведе главата й, за да облекчи конвулсиите й.

Тина повръщаше, едва успявайки да си поеме дъх. Стенеше безпомощно, а от гърлото й излизаха задавени звуци, последвани от нов спазъм. Рам не можеше да издържа повече страданията й и изпитваше желание да побегне от кухнята. Бе обзет от вледеняващ страх. Тя щеше да умре. Щеше да умре от ужасна смърт, а той не можеше да направи нищо, за да я спаси.

Тина се отпусна изтощено, а очите й бяха замъглени от страх и ужас. Рам не знаеше нищо за отровите, освен че убиват безмилостно, но можеше да й даде нещо, което притежаваше в излишък. Можеше да й даде своята сила.

— Всичко ще бъде наред, любима. Аз съм тук. Дръж се за мен.

Тя се вкопчи немощно в него.

— Още крем — заповяда Рам на господин Бюрк.

Кремът действаше като очистително и французинът изпита огромно облекчение. Той тъкмо бе приготвил на бързо една отвара за очистително, но сега нямаше нужда от нея. Много малко можеше да се направи, за да се неутрализира отровата, освен да се опитат да я изхвърлят от тялото й.

Призракът, който наблюдаваше сцената, бе ужасен. Кошмарното минало отново се повтаряше! Лорд Дъглас бе отровил съпругата си! Дамарис видя как нейният съпруг й подаде чашата. Наблюдаваше как тя я поднася към устните си и я пресушава. Не можеше да го преживее отново. Призракът изхвръкна от стаята, за да потърси Александър. Откри го с Малкълм и Колин. Нахвърли се върху него със стиснати юмруци и го заудря по гърдите.

— Тина… Тина умира! Проклети да сте всички Дъглас! Проклет да си и ти и завинаги да гориш в пламъците на ада!

— Дамарис, престани! Не бях аз! Още преди години ти казах кой е виновникът. Сега този луд го направи отново!

Дамарис погледна ужасено към лудия старец в леглото.

— Алекс, ела. Трябва да направим нещо.

Двата призрака се стопиха навън и се появиха в кухнята. Александър все едно видя себе си на мястото на Рам — как утешава дребничката жена, отпусната в ръцете му, зърна безмерното отчаяние в черните очи на братовчед си.

Няколко кухненски прислужнички тичаха с парцали, за да почистят плочките. Тина бе бледа като смъртник, с посинели устни. Стомахът й продължаваше да се свива от болезнени спазми. Мъчителната болка я бе лишила от всичките й сили. Тя се бе свила на кълбо в ръцете на Рам, притиснала ръце към корема си.

Последният пристъп на повръщане го бе изплашил до смърт, защото тя бе повърнала кръв. Кожата й бе студена и влажна и Рам усещаше как топлината и животът напускат тялото й.

— Ще я отнеса в леглото — каза той на господин Бюрк с твърда решителност, каквато далеч не изпитваше. — Нуждае се от нещо, което да облекчи болката — спомни си какво даваха на ранените и умиращи войници. — Направи гореща отвара от седефче и разредено вино. Това мъчение не може да продължава.

Рам хукна нагоре по стълбите, вземайки по две стъпала наведнъж. Положи я внимателно върху леглото и отиде да запали огъня. Стенанията й разкъсваха сърцето му. Върна се при леглото.

— Рам — прошепна младата жена, — помогни ми!

Той падна на колене и я взе в обятията си.

— Тихо, скъпа, аз няма да ти позволя да умреш. Дръж се за мен. Нито за миг няма да те оставя!

Влезе Ейда. Лицето й бледо като платно, а гърлото й се бе стегнало от страх. Донесе топла вода и кърпи.

— Бързо, Ейда, постели кърпата на пода.

Рам притегли Тина към ръба на леглото, а твърдите му длани се притиснаха към коремните мускули, за да не се разкъсат при повръщането. Погледите на Рам и Ейда се срещнаха и той поклати глава в безмълвно отчаяние.

Тина притисна колене към гърдите си и се претърколи в леглото, стенейки като ранено животно.

— Помогни ми да я съблека, Ейда. Донеси някоя по-широка нощница. По-бързо! Нейните са твърде тесни.

Устните на Тина бяха посивели, а между конвулсиите тялото й се отпускаше като на парцалена кукла. Дишането й бе накъсано и тя се бореше за глътка въздух. Рам целият бе плувнал в пот от страх, че всеки миг може да изпусне последния си дъх.

Ейда остави купа с вода на масичката до леглото, но Рам тихо рече:

— Аз ще го направя…

Нежността му към нея бе сърцераздирателна. Младият мъж я облече в широката нощница. Тина бе спряла да повръща, но той не бе сигурен, дали това е добър или лош знак. Ала едно нещо знаеше със сигурност: ако трябваше да й се дава още очистително, той нямаше сърце да я измъчва повече.

Сега Тина тихичко плачеше, скимтейки немощно като малко животинче. Очите срещнаха неговите, изпълнени с огромна болка и безкраен страх от смъртта, чиито тъмни крила сякаш вече бяха надвиснали над нея.

— Умирам… Аз умирам… Ох, Боже, помогни ми! — задавено прошепна младата жена.

— Не! — диво изкрещя Рам. — Не, няма да умреш! Много ли те боли? — тя кимна. — Добре! Докато чувстваш болка, няма защо да се боиш, че ще умреш.

Нямаше представа, дали думите му са истина, но ги изрече с такава убеденост, че тя мигом му повярва.

Господин Бюрк донесе димящата чаша с отварата. Рам се изкачи на леглото и опря посивялото й лице до рамото си.

— Моя малка любима, искам да се опиташ да изпиеш това. Господин Бюрк го е приготвил специално за теб — поднесе чашата към устните й. Сърцето му щеше да се пръсне от мъка, като видя колко доверчиво тя отпи от течността. Мили Боже, последното нещо, което бе приела от ръката му, бе чаша с отрова.

Започна безмълвно да се моли. „О, свети Джуд, светец и мъченик, изпълнен с добродетелност и способен на чудеса… Боже на небето, тя се нуждае от огромно чудо, за да оцелее.“ След като изпи отварата, тя сякаш престана да се гърчи и превива от болка. Викаше и се мяташе, но не крещеше от непоносима болка.

Часовете минаваха бавно. Рам лежеше до нея и я прегръщаше, окуражаваше я да се държи, да се пребори с болката, даваше й сили да остане с него. Пръстите им бяха преплетени и понякога Рам си мислеше, че има само една причина, която я спираше да не си отиде завинаги — той я държеше прекалено здраво.

На сутринта започна да я тресе. Лицето й се зачерви и тя изпадна в унес. Рам се опита да я накара да пие, но тя повърна, а очите й обвиняващо го погледнаха. Към обяд треската стана толкова силна, че тя започна да трепери, после внезапно изпадна в конвулсии.

— Ейда, бързо кажи на слугите да напълнят ваната. Кажи им да не сгорещяват водата, да е леко хладка.

Повдигна Тина от леглото и здраво я притисна към тялото си. Разхождаше се напред-назад из стаята и нежно й говореше, докато слугите напълниха ваната.

Дамарис, притиснала Фоли до гърдите си, не се бе отделяла от леглото през цялата дълга нощ и през деня. Когато слугите излязоха, Рам коленичи, свали нощницата й и нежно потопи в хладната вода разтърсваното от конвулсии момиче. Ейда донесе още кърпи и чиста нощница.

Рам започна да разтрива Тина с гъбата. Първо раменете й, после гърдите и накрая корема. Накрая, обзет от отчаяние, остави косата й да се намокри и започна да облива лицето и шията й.

Постепенно очите й спряха да се въртят диво, а ръцете й краката й — да треперят. Той продължи да я разтрива още около половин час. Когато се увери, че конвулсиите са престанали, а тялото й е по-хладно, той я взе в скута си и внимателно я избърса с кърпите.

Докато я отнасяше към леглото, клепачите й се повдигнаха тежко, очите й останаха отворени за миг, после, сякаш миглите й натежаха и тя отново затвори очи.

— Тук съм, любима — прошепна нежно младият мъж. — Не се бой, няма да умреш, ще живееш!

Най-сетне Тина се унесе в дълбок, непробуден сън.

— Аз ще постоя при нея, а ти иди да хапнеш и да си починеш — каза му Ейда.

Рам поклати глава.

— Не бих могъл да сложа и хапка в уста. Не позволявай на никого в замъка да пие вино. Може всичкото да е отровено. Нямам търпение да забия кинжала си в сърцето на виновника за тази трагедия! — закле се лорд Дъглас.

Докато Тина спеше, той нито за миг не откъсна поглед от нея. В гърлото му бе заседнала огромна буца. Тя изглеждаше толкова мъничка, сгушена в огромното легло. Никога досега в живота си не бе виждал някой да посреща толкова смело страданията си. Не чуваше дишането й и на няколко пъти проверява пулса на шията й.

Накрая Тина се събуди и се опита да заговори, но думите не излизаха от гърлото й, а тялото й отново се разтърси от пронизваща болка. Той я държа в обятията си, докато болката премина. Не знаеше какво още да й даде, за да облекчи страданията й и да й влее нови сили. Отметна влажните къдрици, полепнали по челото й, и й зашепна любовни думи. Отново наближи полунощ. Тя отвори очи и изрече с дрезгав глас:

— Рам, чувствам се много зле.

— Да, скъпа моя, знам. Още няколко дни ще си болна, но най-страшното вече мина — лъжеше я, за да й даде сили да понесе болките; лъжеше и себе си, за да си вдъхне кураж да издържи това изпитание.

На всеки два часа господин Бюрк идваше и й носеше по нещо различно, но всеки път, когато отпиваше от отварите, остри спазми разтърсваха вътрешностите й — знак, че тялото й все още не се бе освободило от отровата. Ейда влезе в стаята.

— Колин иска да ти каже нещо.

Рам кимна и прислужницата пусна Колин да влезе в стаята.

— Лудия Малкълм е отровил виното. Намерих до леглото му отрова за мишки. Само един Бог знае колко дълго време я е крил.

Рам стисна устни.

— Господи, трябваше да се досетя, че е опасен. Не мога да я оставя, Колин. Наблюдавай го, докато имам възможност да се разправя с копелето.

— Той е мъртъв. Открих го преди час.

Рам прехапа устни.

— Благодаря ти, Колин. Аз съм виновен. Знаех, че е луд. Трябваше да го заключа.

— Не обвинявай себе си, човече. Всички имаме вина за случилото се.

Господин Бюрк влезе, след като Колин си тръгна. Този път носеше купичка с мед.

— Медът притежава магически свойства — увери той Рам. — С него мога да излекувам външна рана. Да видим дали ще помогне и на вътрешна рана.

Рам потопи една малка лъжичка в меда и я поднесе към устните й. Тина внимателно я облиза и като по чудо той не й причини болка, когато го преглътна. Двамата мъже се спогледаха с обнадеждени сърца.

— Давайте й го по малко — ако е много, може да се задави.

Рам кимна. През следващите три часа той търпеливо й даваше по една малка лъжичка на всеки десет минути. Накрая тя се унесе в сън, вкопчена в ръката му.

Сега имаше много по-голяма надежда, че тя оцелее от този кошмар, но след като непосредствената опасност премина, започна да го измъчва друга мисъл. Дали някога тя щеше да повярва, че той не я е отровил? Случилото се можеше да сложи край на временния брак. Сега тя никога нямаше да се омъжи за него, нито пък щеше да остане в замъка. Опита се да пропъди неканените мисли. Най-важното бе тя да оцелее. Прокара пръсти през косата си. Може би преди петнадесет години тъкмо Лудия Малкълм е отровил Дамарис. По онова време Малкълм свободно се разхождаше из замъка преди пиянските му пристъпи да го приковат към леглото. Може би той бе бутнал Александър от терасата. Рам потръпна. Ако Алекс е наблюдавал безпомощно, как Дамарис умира от отрова, нищо чудно, че духът му все още броди из замъка. Нима Алекс ще остане тук, докато не бъде отмъстено за неговата смърт?

Знаеше, че самият той би отмъстил жестоко за страданията на Тина, дори и това да отнеме цяла вечност. Но съдбата се бе намесила и бе свършила мръсната работа вместо него. Малкълм бе мъртъв. Мислите му се понесоха към краля. Джеймс сигурно е изстрадал мъките на ада, когато любимата му Маргарет Дръмонд е била отровена. Рам се прекръсти и благодари на Бога, че животът на Тина бе пощаден. Затвори очи и задряма.

Нещо го събуди. Изправи се рязко.

— Тина! — извика той и скочи от леглото, за да я хване, преди тя да изгуби съзнание. Нощницата й бе подгизнала от кръв. Сбъдваха се най-лошите му страхове — тя абортираше тяхното бебе!

През следващите двадесет и четири часа Ейда и Нел се суетяха наоколо — донесоха чисти чаршафи, смениха спалното бельо, донесоха храна на лорд Дъглас и после я отнесоха недокосната.

Рамзи сам се грижеше за любимата си — изкъпа я, успокояваше я, вдъхваше й сили. През по-голяма част от времето ръцете им бяха преплетени и изглежда постепенно неговата сила се вля в нея. Треската й отслабна, а болката престана да терзае тялото й. Ала духовното й страдание не намаля. Когато видя следите от сълзи по лицето на Рам, сърцето й се сви. Това бе наказанието й, задето го бе заплашила, че ще махне детето му. Сега той никога нямаше да я помоли да се омъжи за него — каква полза имаше? Не можеше да понесе обвинението в очите му и затова се извърна към стената.

— Тина — прошепна младият мъж.

— Остави ме… — немощно отвърна тя.

Дамарис бе седнала край прозореца в стаята си. Духът на Алекс бавно се появи пред нея, заобиколен от силна, блестяща светлина. Повече нямаше да позволи да бъде отблъснат.

— Дамарис, трябва да поговорим. Всичко, което ти казах през онази нощ преди почти шестнадесет години, бе истина и нищо друго, освен истината, Бог ми е свидетел. Готова ли си да ми повярваш? — настоя той.

Дамарис се изправи бавно и протегна нежната си ръка към него.

— Да, Алекс, готова съм да ти повярвам.

Той я взе в прегръдките си.

— Нито за миг не съм преставал да те обичам — пресуши сълзите й с целувки и я отведе до прозореца. Седнаха на ниския диван и той я притегли в скута си.

Двамата говориха с часове. Изминалите години сякаш се стопиха и двамата отново бяха близки, както в деня, в който се заклеха във вечна любов един на друг. Дамарис тъгуваше за загубата на бебето на Тина, все едно бе нейно собствено.

— Надявах се, че Рам и Тина ще имат детето, което на нас ни бе отказано.

Александър я притисна по-силно към себе си.

— Нещата между тях се объркаха и тръгнаха на зле. Нека обещаем, че ще останем, докато двамата признаят взаимната си любов.

— И без това не можем да я оставим сега — опасността е твърде голяма.

— Чувствам се дяволски безпомощен. Само ако можех да вляза във връзка с живите. Щях да оправя цялата тази бъркотия и да въздам справедливост.

Дамарис сложи ръка върху стиснатия му юмрук.

— Божиите мелници се въртят бавно, но смилат всичко — цитира Библията тя.

Рам се изкъпа и избръсна за пръв път от близо седмица и слезе долу в залата при хората си. Колин се бе погрижил за погребението на Малкълм и Рам му бе благодарен за помощта. След час пристигна, Джок, неговият първи лейтенант, който се намираше на борда на „Отмъщение“, закотвен в устието на река Дун.

— Усетих, че се е случило някаква беда — обясни Джок. — Не можех да остана и да чакам в неведение.

— Наистина се случи беда, но тя бе лична — отвърна Рам. — Няма да можем да потеглим още поне няколко дни — не даде повече никакви обяснения на Джок, който го познаваше достатъчно добре и не очакваше такива. Рам изпрати писмо до Ангъс, в което му благодареше за възможността да използва корабите му. Съобщаваше му също, че през тази зима няма да пребивава в резиденцията си в Касъл Дъглас. Не казваше къде ще бъде, оставяйки Арчибалд сам да се досети.

Преди следобедните сенки да се удължат, пристигнаха трима куриери за Черния Рам Дъглас. Той извика хората си, за да им съобщи лошите новини.

— Изглежда англичаните нахлуват все по-навътре в нашите земи. Получих съобщения от трима леърди, които са били нападнати през последните два дни. Фишъртън, чиито земи са край брега, и Очилтри и Къмнок, чиито имения обаче са твърде навътре в страната.

Страховете на Джок се бяха потвърдили.

— Аз видях сигналните факли и разбрах, че има набези, но имах заповеди да остана скрит.

— Постъпил си правилно. Щом копелетата се осмеляват да нахлуват толкова навътре в Шотландия, ще трябва да оставя един отряд, за да защитава замъка. Има ли доброволци?

Тези, които се обадиха, бяха мъже, които имаха любовници или съпруги в Касъл Дъглас. Рам си отбеляза да не забрави да предупреди Кенеди. Прокле обстоятелствата, които в момента го принуждаваха да стои с вързани ръце. Веднъж да стъпи на борда на „Отмъщение“ и ще спре проклетите набези.

Докато се качваше по стълбите към спалнята си, сърцето му бе заседнало в гърлото. Не я бе виждал от няколко часа и се молеше дано да се чувства по-добре. От устата му се изтръгна гневна ругатня, когато влезе в стаята и видя, че от Тина няма и следа. Значи наистина се е почувствала много по-добре щом сама се е преместила от господарската стая в тази на Дамарис. Нахлу там и я видя, седнала до прозореца. Сърцето му се изпълни с радост, че тя вече не лежи в леглото на крачка от смъртта, но в същото време веждите му се повдигнаха, а очите му придобиха наранено изражение.

— Значи повече не се нуждаеш от мен — обидено рече младият мъж.

Тина се вгледа тревожно в лицето му, търсейки някакъв знак, че я обвинява за загубата на бебето. Не видя такъв и си помисли, че той много добре прикрива омразата си.

Рам не си губи времето да спори, а я обви с една ръка през раменете, а другата пъхна под коленете й и я отнесе обратно в спалнята си. Знаеше, че тя няма сили да се бори с него. Отметна завивките на леглото и я положи върху чистите чаршафи.

— Трябва да поговорим — заявиха двамата в един глас.

Когато я погледна, очите му омекнаха.

— Мисля, че за пръв път двамата сме на едно и също мнение — изрече той със стегнато гърло.

— Аз ли да съм първа? — попита тя с дрезгав глас.

— Ти — кимна Рам и приседна на края на леглото, но не я докосна.

Младата жена пое дълбоко дъх. Щеше да си признае всичко, независимо какво щеше да й струва.

— Изпитвах омраза към теб дълго преди да те срещна. Когато най-малкият ми брат не се завърна от онзи набег, разбрах, че си го заловил. Самото име Дъглас предизвикваше у мен страх и омраза. Както вече знаеш, аз инсценирах злополука пред стените на замъка, но нямаш представа какво чувствах в сърцето си, когато ме откри да лежа просната на земята. Страхувах се от теб и те мразех. Заклех се, че ще освободя своя брат от престъпниците Дъглас или ще умра. Вече разбираш, че още от първия миг, когато те видях, ти беше мой заклет враг — затвори очи за миг, пое отново въздух и продължи: — Когато видях изгорената ръка на Дейвид, аз те проклех. Чак месеци по-късно трябваше да призная пред себе си, че изгарянията бяха по негова вина, задето бе запалил пожара. През онази нощ, когато се появи в Дун и без никакво усилие се справи с братята ми и победи Патрик Хамилтън, аз изпитах силна ненавист към теб. Когато ти ме унизи, аз бях толкова суетно създание, че исках да те убия само заради това!

Рам си припомни колко смело се бе изправила тя насреща му, след като бе видяла как току-що съвсем сам се бе разправил с четирима мъже. А именно смелостта бе качеството, на което той най-много се възхищаваше. Нищо чудно, че се бе влюбил в нея!

— Цялото ми семейство мрази рода Дъглас заради Дамарис. Когато водачът на твоя клан заповяда сестра ми Бет да се омъжи за теб, това едва не уби майка ми. Когато моите брачни планове с Патрик Хамилтън се осуетиха, майка ми помоли баща ми да ти предложи мен вместо нейната любимка. Болката и обидата, които изпитах в онзи миг, могат да се сравнят само с мъката, когато узнах, че баща ми е трябвало да ти плати, за да ме вземеш.

Рамзи се изчерви. Наистина се бе държал непочтено. Гласът на Тина премина в хрипкав шепот. Тя бе уморена и с мъка си поемаше дъх. Рам й наля чаша медовина, като преди това отпи от течността. Сърцето на Тина прескочи един удар, когато видя жеста му.

— Когато дойде, за да ме вземеш, разбрах колко дълбоко ме презираш. Предложи временен брак вместо истинска сватба и все едно натика лицето ми в калта — тя се поколеба, после реши да не премълчава нищо. — Аз се заклех, дадох тържествено обещание, че ще си отмъстя. Знаех, че по някакъв начин трябва да те спечеля и да те привържа към себе си. После щях да те изоставя и да разруша щастието ти. Ейда ми каза, че има само един начин, по който жената може да завладее мъжа. Тя ми обясни, че не е нужно да те обичам, а да се науча да обичам секса — сведе мигли, за да прикрие напиращите сълзи. — Когато смени името на „Валентина“ на „Отмъщение“, аз помислих, че знам какво таиш в сърцето си. Цялата ни връзка бе основана на отмъщението. Взаимната ни омраза заличаваше всяка любов, която би трябвало да съществува помежду ни. Загубата на нашето дете е моето наказание. Никога няма да си го простя.

Той покри ръката й с длан и сълзите, които покапаха по кожата му, го изгориха.

— Не плачи, Тина. Не мога да понеса да пролееш дори една сълза.

— Кървящото сърце на Дъглас — прошепна младата жена. — Заклех се, че твоето сърце ще кърви, не моето. Каква подходяща двойка сме ние двамата… лейди Венджънс… лорд Венджънс.

Рам застина.

— Ти знаеш?

Тя се облегна на възглавниците, изчерпала всичките си сили. Косата й се стелеше по леглото като огнена река. Никога досега не бе изглеждала толкова нежна, толкова уязвима, толкова прекрасна. Рам се почувства празен и кух, сякаш някой бе издълбал дълбока дупка в душата му. Ако съществуваше нещо като бездна на живота, в момента той бе на дъното й. Знаеше без сянка на съмнение, че обича тази жена повече от живота си. Ала за нея бе само обект на отмъщението й.

Всичко изглеждаше обречено като в гръцка трагедия. Също като Пандора тя бе изпратена при него за наказание. Двамата бяха отворили кутията на злото и бяха пуснали на воля всички човешки нещастия и беди. В кутията бе останала само надеждата, за да го утешава в мъката му. И ако трябваше да бъде искрен, тази надежда все още не си бе отишла. Тя бе заявила, че е искала единствено да си отмъсти, ала все още не го бе направила.

Когато се съблече и се плъзна до нея в леглото, Тина вече бе заспала. Устните му докоснаха леко спокойното й чело.

— Аз съм тук, любима, ако се нуждаеш от мен — промърмори младият мъж.

Глава 30

Тина отвори очи при първата светлина на зората, но остана да лежи неподвижно, за да не събуди Рам. През нощта той бе изритал завивките и сега лежеше по гръб, с ръце под главата. Погледът й се плъзна по силното му и здраво тяло. Плоския корем, мускулестите и широки гърди, покритите с тъмни косми, масивни рамене и жилестия врат — всичко говореше за невероятната му мощ. Имаше нещо особено привлекателно и съблазнително в този мъж, който притежаваше огромна сила. Прекрасното му тяло бе покрито с многобройни белези от битките, но те не го загрозяваха, а напротив — усилваха опасната му привлекателност.

Тина отметна завивките до кръста си и протегна ръка. Контрастът на цветовете им бе впечатляващ и я възбуждаше още от първия път, когато той я люби на светло. Деликатната й кожа, толкова гладка и бяла, бе почти прозрачна, докато неговата бе тъмна и груба. Винаги когато мургавите му ръце се плъзваха по тялото й, тя искаше да закрещи от възбуда. Огнените й къдрици бяха затиснати от тялото му и тя се запита как бе възможно в една и съща раса да съществуват две такива противоположности. Челюстта му бе изсечена като от гранит, скулите му бяха остри и мъжествени, а дългата до раменете коса бе черна като нощта. Тина се изчерви, засрамена от мислите си, които накараха зърната на гърдите й да щръкнат, а слабините й да лумнат в огън. Той я привличаше като магнит, мамеше я да го докосва, да го вкуси. За пръв път си призна, че тъкмо този мъж — Черния Рам Дъглас — бе единственият, който я интересуваше. Да се люби с него… и не само да се люби, бе това, на което най-много се наслаждаваше.

Щом като тялото й отново изгаряше за него, значи вече бе оздравяла. Разбира се, все още бе слаба, твърде слаба, за да откликне на дивата страст на Рам, но копнееше той просто да я прегърне, да я целува. Внезапно осъзна, че тъмносивите му очи я наблюдават. Тина придърпа завивките до брадичката си, засрамена като девица.

— Миналата нощ не дойде твоят ред, за да говориш — пресипнало изрече тя.

— Исках да ти кажа само едно нещо. Тина, не съм те отровил аз.

Златистите й очи потърсиха неговите. Искаше да й повярва, че думите, които ще изрече, идват право от сърцето й.

— Рам, знам, че не си го направил — облиза пресъхналите си устни и отново сведе мигли. — Толкова много съжалявам за бебето. Знам, че загубата е също толкова болезнена за теб, колкото и за мен.

— Погледни ме. Не бива да се обвиняваш! Отровата е виновна — отровата във виното, което аз ти налях!

— Ах, Господи, сега пък ти не се обвинявай! Спаси ми живота! Щях да съм мъртва, ако не ми бе дал от силата си.

Той взе ръката й и я поднесе към устните си.

— Не можем ли да започнем отначало? Знам, че е трудно да заличим миналото, но се кълна, че в моето сърце няма жажда за отмъщение. Моля се на Бог дано и в твоето да няма.

Буцата на гърлото й едва не я задави. Започна да кашля неудържимо. Рам скочи от леглото, уплашен, че пристъпът може да повреди разраненото й от отровата гърло. Наля чаша медовина, но първо я вдигна до устните си. В погледа му не се четеше нищо от чувствата, които го вълнуваха. Тина не бе отрекла, че все още иска да си отмъсти.

— Ще трябва скоро да те напусна, но няма да имам нито миг спокойствие, ако те оставя сама точно сега. Искам да си починеш и да възстановиш силите си, за да можеш да пътуваш с мен до брега. „Отмъщение“ е скрит в устието на река Дун. Когато се върна на кораба, ще ти дам възможност да посетиш семейството си. Ако до тях достигнат слуховете, че си била отровена, омразата и враждата между клановете ни ще избухнат с нова сила. Искам да чуят какво се е случило от собствените ти устни и да се убедят с очите си, че се възстановяваш.

— Благодаря ти — обля я огромна вълна на облекчение. Знаеше, че той трябваше да замине още преди седмица, но бе останал само за да се грижи за нея. Не очакваше, че Рам ще изчака тя да укрепне достатъчно, за да може да тръгне с него. — Ако имаш свободен куриер, ще им напиша писмо и ще им съобщя, че ще ги посетя.

Рам бързо се облече. Желанието да я люби не бе стихнало. С усилие на волята той го овладя. Тя бе като треска в кръвта му и знаеше, че ако я целуне, сетне с часове няма да може да се откъсне от нея.

За него бе болезнен удар фактът, че тя съвсем съзнателно бе изучила тайните на страстта, за да ги използва да го завладее. И бе успяла. Той се запита ужасено, дали не е обсебен от нея и дали изобщо вече бе възможно да живее, ако тя не е част от живота му. Нямаше намерение да получава отговор на този въпрос. Макар и може би да не бе съвсем почтено, възнамеряваше да я накара да го обича.

След като той излезе, Тина остана да си почива в леглото, ала всичките й мисли бяха завладян от Рам. Усещаше топлите му устни по тялото си, копнееше за нежността и страстните му ласки. Той винаги я любеше до забрава, отхвърлил всякакви задръжки. Необузданата му мъжественост бе като буря, стихийна и помитаща като морски ураган. Младата жена знаеше, че ще умре, ако скоро не я люби отново.

Денят й се стори безкраен. Сама в огромното легло, запазило мириса на Рам, тя си припомняше всяка дума, която той бе казал, всичко, което й бе сторил. Потръпна, когато си припомни докосването му. Запита се обезумяла дали не го обича. Когато бе наблизо, тя се чувстваше в безопасност. А когато го нямаше, й се струваше, че е празна отвътре и изгаряше от желание той да я изпълни. Може би никога вече няма да усети в себе си дългата му и твърда мъжественост. Простена тихо, припомняйки си как пулсираше в нея, как гърдите й се втвърдяваха, когато горещата му уста ги поемаше жадно. Накрая повече нямаше сили да понася самотата. Ейда й помогна да се изкъпе и облече и тя слезе долу в трапезарията, решена да вечеря заедно с него.

Тъмновиолетовите сенки под очите й го изпълниха с разкаяние. Той бе учтив, внимателен, изключително загрижен за здравето й, ала нито веднъж не я погледна пламенно. Тина жадуваше да усети строгия му поглед, от който тялото й пламваше като факла, ала тази вечер не можеше да отгатне мислите му. Той я подканяше да се храни от чинията му и тя опита малко от великолепната сьомга, която господин Бюрк бе изпекъл, както и от десерта от каймак, яйчен крем, захар и вино, приготвен специално за нея. Тина не успя да потисне една прозявка и Рам загрижено я погледна.

— Трябва да си легнеш. Утре ще тръгнем рано.

— Не ставай глупав, Рам. Разбира се, че утре ще мога да яздя заедно с теб.

— Да яздиш? Не мисля така — твърдо рече той. — Ще вземем десетина каруци. Градовете Очилтри и Къмнок са били нападнати. Хората се нуждаят от всичко, което можем да им занесем — потупа нежно ръката й. — В една от каруците ще ти направим легло. Не, няма да тръгнем утре — реши той. — Искам да си починеш поне още един ден.

На Тина й се стори, че ще изкрещи. Нямаше да издържи да лежи в леглото още един ден. По-добре да отидат на лов за риба. Припомни си колко много се бяха забавлявали през онзи далечен ден, после осъзна каква голяма егоистка е. За да изкарат зимата, Рам трябваше да намери храна и фураж за хората, които бяха изпаднали в нужда. Все някак щеше да преживее утрешния ден.

Тина прекара деня с дамите си, които опаковаха сандъците й с багажа. От време на време отиваше до високите прозорци, за да погледа как мъжете товарят каруците. Лесно можеше да различи Рам, дори и сред множеството тъмнокоси мъже Дъглас. Той бе главната фигура в могъщия клан Дъглас. Граф Ангъс остаряваше и бе предал водачеството на клана на лорд Дъглас. Старият предводител не бе сгрешил в избора си. Рам бе като магнит за мъжете. Той би бил централна фигура, в каквато и да е компания. Беше пират и разбойник, груб и суров жител на границата, но беше истински мъж.

Мракът падна преди Рам да влезе в голямата зала. Джок и хората му още не се бяха върнали и той предусещаше, че са имали неприятности с англичаните. На сутринта щеше да тръгне, независимо дали те ще се върнат или не. По пътя към брега можеше да ги срещне, ако ли не — те знаеха къде да го намерят.

Изпита разочарование, че Тина не бе в залата. По челото му премина сянка на тревога за нея. Отиде в кухнята, за да помоли господин Бюрк да приготви нещо специално, после се качи по стълбите към господарската стая.

Тина се бе изправила до огъня, загледана тъжно в пламъците. Когато се извърна, чула стъпките му, Рам видя, че е плакала.

— Тина?

Бързо приближи към нея, а сърцето му се сви от мрачно предчувствие.

Тя избърса сълзите си и се опита да му се усмихне.

— Аз… аз току-що научих за Малкълм. Ейда мислеше, че си ми казал. Защо не го направи?

— Ти и без това беше твърде разстроена от загубата на детето. Старият луд негодник бе отровил виното. По-добре, че е умрял от собствената си ръка, отколкото от моята — твърдо рече той.

— Има ли два пъти смърт, ще има и още — златистите й очи бяха разширени от страх.

— Суеверия — презрително махна с ръка Рам. — Не бива да стоиш тук сама и да се отдаваш на черни мисли. Помолих господин Бюрк да ти изпрати нещо вкусно за ядене.

Ейда, понесла голям поднос, почука на вратата. Рам й отвори, благодари и пое подноса. Александър и Дамарис надникнаха от прага. Александър протегна ръка, за да попречи на любимата си да влезе.

— Няма да нахлуваме в спалнята им — твърдо заяви той. — Утре те отново заминават.

— Искам да знам дали не са се хванали за гушите — настоя Дамарис.

Алекс поклати глава.

— Никога не съм позволявал някой да нарушава уединението на нашата спалня. Ти също не бива да нарушаваш тяхното.

— Прав си, разбира се — въздъхна Дамарис.

— Ако наистина се обичат, ще преодолеят трудностите помежду си, както ние го направихме.

— Винаги ли сте прав, милорд? Истинско чудо е, че още не сте се задавили от самодоволство — подразни го тя.

— Шестнадесет години на издръжливост доказаха моето търпение, жено, а ако става дума за самодоволство, то твоето е по-голямо от моето.

Дамарис нададе тих вик и се понесе по коридора, знаейки, че той ще я последва.

Рамзи придърпа два стола по-близо до огъня.

— Седни тук, за да ти е по-удобно и да се стоплиш, а аз ще ти сервирам.

Върху подноса имаше супник, пълен с гъста крем супа от омар с няколко капки коняк. Тина реши, че никога досега не бе вкусвала нещо по-божествено. Рам й достави удоволствието да отхлупва сребърните капаци един по един, за да открие съкровищата, които господин Бюрк бе сложил там. Имаше разтопено сирене бри, поръсено с подправки и заобиколено от хрупкави френски хлебчета. Беше прекрасно и се топеше върху езика като амброзия. Тина въздъхна от удоволствие, когато Рам поднесе последната хапка към устните й.

Когато вдигна следващия похлупак, видя пушени свински ребърца, задушени с хвойнови зърна. Тя опита малко и остана да гледа как Рамзи се наслаждава на останалото. Ахна възторжено, когато вдигна похлупака на десерта — изглеждаше прекалено красиво, за да се яде.

— Ммм, шоколад — каза Тина, произнасяйки думата точно както го правеше французинът. Трюфелите в средата бяха напълно еднакви, съвършено произведение на изкуството, като всеки един бе покрит с гъст шоколадов крем. Тя затвори очи, докато отхапваше от разкошния сладкиш, а после облиза устни с език. Подаде един шоколадов трюфел на Рам, но той поклати глава.

— Настоявам — игриво рече тя и поднесе трюфела към устните му.

За да й достави удоволствие, той изяде един, после посегна да си вземе още един.

— Изключително съблазнително. Примамва те като греха. Този мъж е истински магьосник.

Тина бе доволна, че той оценява вълшебните способности на господин Бюрк. Очите й блестяха дяволито, докато го гледаше как се наслаждава на прекрасните трюфели.

Рам не откъсваше поглед от лицето й. Вече нямаше и следа от сълзите.

— Щастлива ли си, Тина? — тихо попита младият мъж.

— Сега, в този момент, наистина съм щастлива — откровено призна тя.

Той коленичи пред стола й.

— Този миг е всичко, което имаме — ръцете му се плъзнаха под широката нощница, за да я погалят. — Има още едно блюдо — отбеляза той, вперил напрегнат поглед в нея.

— Не бих могла да хапна нищо повече — възрази тя, но все пак повдигна сребърния капак на малкото блюдо. Ахна смаяно, когато огърлицата с изумруди и диаманти блесна насреща й. Извади с треперещи ръце скъпоценните камъни, които заискриха на светлината на свещите с хилядите цветове на дъгата.

— О, Рам, кога си я купил?

— Същия ден, когато похарчих цяло състояние за теб. Денят, в който ти игра ролята на моя любовница.

Тя отметна глава и избухна в смях.

— Поне имаш чувство за хумор — изрекоха едновременно и двамата.

Внезапно Тина почувства как огромна буца заседна на гърлото й. Поднесе огърлицата към шията си, но той я взе, вдигна огнената й коса и я закопча. После я грабна и я отнесе пред огледалото, за да се види. Искрящите тъмнозелени изумруди наистина бяха създадени за жена с коси като пламък. Ръцете му се протегнаха към нощницата, за да я свалят, ала се спряха. Рам знаеше, че ако види голотата й, огънят, който гореше в него, ще избухне в буен пожар. Тази нощ тя се нуждаеше от силата му, а не от мъжката му страст.

В огледалото тъмната му фигура се извисяваше над нея, силна и могъща. Двамата представляваха много живописна картина. Той приличаше на митичен бог, изпратен, за да я защитава. Сълзите се търкулнаха по бузите й, а той я взе на ръце и я отнесе в леглото.

— Обещай ми, че никога повече няма да пролееш и една сълза! — пламенно я помоли младият мъж.

Тя преглътна с усилие, опитвайки да се овладее.

— Обещай ми! — настоя той.

Тина кимна и докосна бузата му с ръка.

— Обещавам — прошепна тя.

През цялата нощ я държа в обятията си. По някакъв начин усещаше, че тя се нуждае тъкмо от силните му ръце. Тина се бе притиснала към гърдите му и дори в съня си не се отдели от него.

Валентина мразеше да пътува в каруца, още повече че всички, дори Ейда, яздеха. Единственото нещо, което я възпираше да не скочи от меката пухена постеля, бе фактът, че така Рам се чувстваше много по-спокоен. Всеки път, когато той изравняваше коня си с каруцата, за да се увери, че всичко с нея е наред, тя се насилваше да му се усмихва мило и сдържаше недоволството си.

Къмнок се намираше на около тридесетина километра от Дъглас, но те пристигнаха там чак в късния следобед и Рам реши, че е най-добре да пренощуват.

За пръв път Тина видя Черния Рам Дъглас с други очи. Хората от Къмнок — от леърда до най-обикновения арендатор — се отнасяха към него сякаш беше божество. Лорд Венджънс бе техният божествен закрилник, дошъл да донесе храна за децата им и фураж за добитъка. Освен това той носеше и злато, за да се плати за ремонта на църквата. Хората му щяха да помогнат на селяните да възстановят изгорелите си къщи. Донесе лекарства, мехлеми и превръзки за ранените и обгорените, но най-вече им донесе надежда, че врагът, който бе разрушил домовете им, ще бъде наказан от Дъглас Буйната глава и те ще бъдат възмездени за страданията си. Имаше кой да отмъсти за тях.

Мъжете разтърсваха ръката му или го потупваха по рамото, жените го целуваха, а децата гледаха с възторг храбрия лорд Венджънс. Тина го видя да вдига децата във въздуха, да разрошва косите им, да шепне нещо в ушите им, което караше малките им сериозни личица да светват в усмивки. Досега не бе подозирала колко много той обича децата. Внезапно осъзна, че е влюбена. Значи това бе любовта, това страстно и могъщо чувство, силно като омразата, не, много по-завладяващо. Любов бе твърде бледа и банална дума, за да се опише това, което съществуваше помежду им. То бе по-близо до лудостта, отколкото до здравия разум, по-близо до бурното безпокойство, отколкото до умиротворението. Това бе нещо примитивно, диво, необуздано, безразсъдно и неутолимо.

Тя го гледаше през погледа на жена, горда със своя любим. Припомни си словесната им престрелка, когато той бе дошъл да я вземе. „Мъжете Дъглас са прочути с амбицията, гордостта, алчността и предателството си“ — бе казала тогава тя.

„И смелостта си“ — бе добавил Рам със зловеща усмивка. Тогава й бе казал истината. Рам Дъглас бе храбър по природа и тя го обожаваше за това.

Нахраниха се набързо и след като Рам се увери, че двете с Ейда са удобно настанени, се присъедини към хората си. Мъжете работиха през цялата нощ, за да възстановят някои от разрушенията в Къмнок.

Когато потеглиха на следващата сутрин, Рамзи остави десет от войниците си, за да помогнат на селяните. След привършването на работата, те щяха да се присъединят към него на кораба. Лорд Дъглас бе посрещнат в Очилтри със същото преклонение, както и в Къмнок. Тина развеселено си помисли, че всички се отнасят към него като към някой бог, току-що слязъл от планината Олимп. Би трябвало да го видят, когато дава воля на избухливия си нрав, или в непоносимото му състояние след нощ на разврат и пиянство, кисело си каза тя. Ала в същия миг го видя да прегръща толкова нежно едно дете, че сърцето й се разтопи.

И тук Рам остави част от хората си да помагат при възстановяването на къщите. Река Дун вече бе само на седем километра и те очакваха да пристигнат там преди мръкване. Тина очакваше с нетърпение да прекара с него нощта на борда на „Отмъщение“, преди да си отиде у дома в Касъл Дун. Рам бе много внимателен и откакто бе изпила отровата, не бе предявявал никакви претенции към нея, но тази нощ тя възнамеряваше да предяви своите.

Поеха по брега на Дун, докато накрая съзряха кораба. Тина остана смаяна, колко изкусно бе скрит в един завой на реката. Бяха останали само трима от войниците на Рам, затова той дойде лично да я свали от каруцата. Тя бе благодарна да усеща силната му ръка, която я подкрепяше, докато минаваха по подвижния мост. Тина се стресна, когато брат й Дейви се изпречи пред нея. Не разпозна мъжа, който беше с него.

Черния Рам Дъглас обаче веднага го позна. Лорд Дейкър пристъпи напред, придружен от неколцина мъже в униформи, които заобиколиха лорд Дъглас.

— В името на краля, те арестувам за пиратство в наши води — обърна се към Дейвид Кенеди. — Разпознаваш ли в този мъж позорно известния лорд Венджънс?

— Да — с неподправено удоволствие изрече Дейви Кенеди.

— Не! — ахна Тина. Бе ужасена и потресена от това, което брат й бе извършил.

Рам Дъглас се опита да се измъкне, но един от войниците го удари по главата с дръжката на меча си. Той се свлече на колене. Тина изкрещя. Дъглас вдигна тъмно сивите си очи към нея и тя видя в тях изгаряща омраза. Тя беше единствената, която знаеше кой е лорд Венджънс. Тя го бе предала!

— Не! — отново извика тя и умолително протегна ръка към него.

Рам Буйната глава я виждаше през червената пелена на гнева си. Цялата им връзка бе основана на Отмъщението. Тя бе излязла победителка от двубоя помежду им. За неговата хитруша любовта означаваше слабост и накрая бе забила нож в гърба му.

Тина не откъсваше поглед от лицето му, от твърдо стиснатите устни и силната, надменно вирната брадичка. Изпъкналите му скули подчертаваха силата и безмилостната му жизненост. Мургавото му, грубо изсечено красиво лице изпълни сърцето й с безкрайна любов към него. Докато го влачеха, тя протегна умолително ръце към него. Искаше да го накара да повярва, че не е извършила тази подлост и не го е предала.

Очите на Рам я изгориха с убийствения си плам. Те пронизаха нейните, обещавайки й нещо, което тя мигом разбра — обещаваха й отмъщение.

Глава 31

— Свалете жените от кораба — нареди Дейкър на Дейвид Кенеди.

Подобно на сомнамбул, Тина се остави брат й да я поведе обратно по подвижния мост. Стоеше вцепенено на брега на река Дун и гледаше как собственият й кораб отплава към Англия. Сърцето й се сви при мисълта, че имаше един-единствен начин да задържат Черния Рам Дъглас на борда и той бе да го оковат с тежки, железни вериги.

Извърна се към Дейви. На лицето й бе изписано недоумение, сякаш не можеше да повярва, че случилото се не е само кошмар, от който всеки миг щеше да се събуди.

— Ти, отвратително малко лайно! — изкрещя тя и се нахвърли отгоре му като тигрица, готова да издере очите му.

Дейвид я сграбчи грубо за китките, а тя едва не повърна от докосването му.

— Как можа да го предадеш на проклетите англичани? — отчаяно извика младата жена.

— Дъглас ми е по-голям враг, отколкото Дейкър. Срещал съм го много пъти, когато посещавах Карлайл с мама.

— Мили Боже, та ти не си видял жестокостите и зверствата, които Дейкър и войниците му са извършили! Те са изгорили цялото село Очилтри! Заедно с жените и децата!

— Не ми говори за изгаряния! — изсъска той и протегна ръката си, върху която личеше дълбок белег. Тя го погледна смаяно.

— Мислиш си, че ще си получиш тридесетте сребърника, но нека ти кажа нещо, Дейвид Кенеди — ти току-що съсипа навеки живота си. Могъщият клан Дъглас ще те преследва като куче. За да ти прережат гърлото като на бясно псе! Вече можеш да се смяташ за мъртъв!

Той погледна към Ейда, която бе прегърнала закрилнически Нел през раменете, после присви очи и ги впери в сестра си.

— Ти си единствената свидетелка, а е много лесно да накараш жените да мълчат — вдигна ръка, за да я удари, но Тина бе по-бърза. В мига, в който той пусна китката й, тя го зашлеви с всичка сила през лицето. Едновременно с това вдигна крак и го ритна в слабините. Той се свлече на колене, крещейки на хората си да я хванат.

Тина се извърна към четиримата червенокоси Кенеди и ги изгледа презрително. Нито един не посмя да приближи към нея. Златистите й очи изпущаха гневни искри.

— Има ли сред вас поне един достоен мъж, който да откара каруцата ми в Касъл Дун?

Мъжете погледнаха към нея и към придружителките й, които стояха безпомощни, и изпитаха истински срам. Най-възрастният пристъпи напред.

— Аз ще ви отведа у дома, лейди Валентина — мрачно изрече той.

Когато Тина пристигна у дома, разбра, че баща й бе отвел майка й в Касъл Кенеди, за да бъде с Донал и Меги, защото снаха й щеше всеки момент да роди. Новината я изпълни с отчаяние. Тя се бе надявала, че баща й ще я заведе при краля. Ейда й хвърли тревожен поглед. Тина още не се бе напълно възстановила от отравянето и спонтанния аборт. Беше бледа и слаба и сякаш всеки миг щеше да изгуби съзнание.

Единствено силната воля я държеше още на крака. Нямаше време да мисли за себе си. Не биваше да губи нито миг. Изобщо не се съмняваше, че Хенри Тюдор ще обеси лорд Венджънс веднага щом доведат пленника в Лондон. Тичешком отиде в конюшнята, за да поговори с конярите на Кенеди.

— Утре рано сутринта двете с Ейда ще потеглим за Единбург. Искам да ми осигурите двата най-добри коня, с които разполагате. Освен това ще имам нужда от ескорт, поне двама души. Не искам да са млади момчета — каза тя на главния коняр.

— Аз мога да ви придружа, лейди Кенеди — предложи мъжът. Помисли се, че младата му господарка изглежда доста зле.

Тина се чувстваше доста неудобно в стария си дом. Бет се бе отдалечила от нея, а и самата Тина вече не я чувстваше толкова близка. Кърсти обаче си беше все същата. Погледна многозначително надолу към тънката талия на Тина и сбърчи презрително дългия си нос.

— Виждам, че все още не си забременяла. Ще бъде много жалко, ако се окаже, че не можеш да имаш деца. Всички знаем, че Дъглас се съгласи да те вземе само за да му родиш наследник.

Мили Боже, никога нямаше да има наследник на Дъглас, ако англичаните обесят Рамзи.

— Ще ти пожелая лека нощ — хладно рече Тина. — Трябва да тръгна на зазоряване.

— О, сега аз обитавам твоята стая! — наивно възкликна Бет.

Тина стисна устни.

— Няма нищо. Ще спя в твоята стара стая.

— Аз съм настанена в старата стая на Бет — самодоволно изтъкна Кърсти.

— Тина, ела с мен. Ще ти приготвя спалнята на родителите ти — намеси се Ейда.

Кърсти стисна гневно тънките си устни.

— Не можете да използвате господарската спалня!

Ейда впи поглед в нея.

— Нима? — предизвикателно изрече тя и пристъпи застрашително към досадницата. Кърсти инстинктивно отстъпи назад. Не беше достойна съперница на Ейда.

Валентина не можа да заспи, но поне тялото й си отпочина. Станаха преди разсъмване и си облякоха топли дрехи за ездата до Единбург. Когато влязоха в конюшнята, Тина с облекчение видя едрата фигура на Ботуик, облечен с ризница и въоръжен до зъби.

— О, Ботуик, много се радвам, че ще ни придружиш. Обаче съм длъжна да ти кажа, че Дейкър и войниците му вчера се намираха много близо до река Дун. Какво ще правим, ако те ненадейно се върнат и нападнат замъка?

Ботуик стисна огромния си юмрук.

— Когато видях какво са сторили онези кучи синове във Фишъртън, изпратих вест до всички кланове, включително и до граф Касилис. До довечера ще изпратят подкрепления в Дун.

Тина облече пелерината с лисичата кожа, чийто цвят бе същият като на косата й. Изпрати мислено благодарност на Рам, задето й бе купил такава топла дреха, която да я пази от студа. Главният коняр бе опаковал в две големи торби багажа й, както и храна за пътуването, които бяха привързани към два товарни коня, освен това бе избрал здрави коне за нея и за Ейда.

Разстоянието до Единбург бе около четиридесет километра и щяха да го изминат за пет или шест часа в зависимост от времето и състоянието на конете. Тина с гордост си помисли, че Рам Буйната глава щеше да го измине за около два часа. Първата част от пътуването й подейства доста освежаващо. Надпреварваше се с времето и опасността, а това винаги бе стимулиращо за нея. Не спряха за закуска, а хапнаха върху седлата по едно парче погача и по глътка бира.

След повече от три часа спряха, за да напоят конете в река Клайд, много близо до замъка на Патрик Хамилтън край град Хамилтън. Тина си помисли за младия мъж, за когото едва не се бе омъжила, и кожата й настръхна. Колко близо бе била до тази фатална крачка, ала съдбата, много по-мъдра отколкото самата нея, да благодари на Бога, я бе спасила от пагубния брак с незрелия син на адмирала на Шотландия. Не можеше да се въздържи и да не го сравни с Рам Дъглас и резултатът не бе в полза на Патрик Хамилтън. Само като си помисли за пленяването на Рам и силите я напуснаха. Облегна се отчаяно върху шията на коня.

— Тя е бледа като смъртник — изръмжа Ботуик на Ейда.

Прислужницата прехапа устни.

— Не бива да язди без почивка. Само преди седмица изгуби детето, което носеше.

— За Бога, жено, да не би да искаш да я убиеш? — извика великанът.

Тина усети как силните ръце на Ботуик я повдигнаха. Все едно се намираше в обятията на някой мечок, с благодарност обви ръце около врата му и се притисна към силните му гърди.

Той се качи на коня и я обгърна с масивната си ръка.

— Почини си, дете, старият Ботуик ще те отведе в Единбург, макар да не мога да ти обещая, че кралят ще те приеме.

— Ангъс… — прошепна младата жена.

Ботуик се разтревожи. Със сигурност младата му господарка не би се осмелила да забременее от Арчибалд Дъглас, нали? Тина му се усмихна. Със златистите си очи, обрамчени от качулката с лисича кожа, тя наистина приличаше на красива лисичка.

— Той има слабост към мен.

Сърцето на Ботуик подскочи в гърдите му. Значи Валентина Кенеди наистина бе близка на могъщия граф.

Появата им предизвика истинско оживление в Касъл Единбург. Не можеше често да се види червенокос гигант с дълга брада да носи красива млада жена, увита в кожи, чиито огнени къдрици стигаха чак до пода. Той удари с тежкия си юмрук по вратата, готов да се бие, ако се наложи, за да проникне в покоите на благородника. Тина бе уморена, измръзнала и гладна и в този момент Ботуик бе нейният съвършен рицар в блестящи доспехи, готов да откликне на всяко нейно желание.

Когато слугите на Ангъс я познаха, незабавно ги пуснаха вътре, а един паж бе изпратен със съобщение до графа. Когато той пристигна и Ботуик се увери, че младата му господарка се намира в сигурни ръце, гигантът се успокои и пое по обратния път към Касъл Кенеди.

— Кога го заловиха? — изрева Ангъс.

— Вчера, рано сутринта — отвърна Тина, изгаряща от срам заради предателството на Дейвид. Най-малкият й брат бе опетнил името на Кенеди.

— Сторила си много добре, момиче, че толкова бързо си дошла. Но къде, за Бога, са били хората му?

— Неговият първи лейтенант Джок замина с голяма част от хората на Дъглас, след като три града бяха нападнати. Рам бе зает да се грижи за мен — изпих отровено вино.

Арчибалд Дъглас я изгледа смаяно.

— Не ме е отровил Рамзи! — пламенно го увери Тина.

Арчибалд въздъхна облекчено.

— Не, отровата е оръжие на страхливците. При всички положения, ако е искал да се отърве от теб и да сложи край на временния брак, трябвало е само да те изпрати у дома. А къде са останалите му хора? Аз му изпратих шестдесет от личната си гвардия.

— Той остави някои от тях в Къмнок, както и в Очилтри, за да помогнат на селяните да възстановят къщите си. Тяхната участ наистина е трагична.

— Безразсъден млад глупак! В тия времена аз никога не бих тръгнал нанякъде, без да ме придружават поне стотина войници!

— За колко време Дейкър ще го отведе в Лондон? — с тревога попита Тина.

— Какво те кара да мислиш, че ще го отведат в Лондон?

— Защото той е лорд Венджънс и има определена голяма награда за главата му. Преди да го обеси за пиратство, Хенри Тюдор ще иска да види какво е получил за парите си.

Ангъс изруга и незабавно седна зад бюрото, покрито с документи, за да напише заповеди и да ги подпечата с графския си печат. Той виждаше колко обезпокоена е Тина от залавянето на Рам и затова й обясни част от плана си.

— Изпращам заповеди на Гавин, Иън и Дръмонд Дъглас тази нощ да нахлуят по целия източен бряг на Англия и да нагласят нещата така… сякаш набезите са дело на лорд Венджънс. После ще отида при краля и двамата ще изпратим съобщение на Хенри Тюдор, че не е заловил когото трябва. Щом Дейкър го е пленил вчера, сигурно го е отвел в Карлайл. Няма да потегли с него за Лондон, защото не може да отдели хора за охрана по пътя. Ако яздят, има голяма вероятност Рам да избяга. Той ще го транспортира, окован във вериги, на борда на собствения му кораб. Пътуването до Лондон ще отнеме три, а може би и четири дни. Това време е предостатъчно моят куриер да пристигне с писмото до Хенри Тюдор. Ще предложа кралски откуп за него, момичето ми. Хенри Тюдор може да вземе парите, особено ако успеем да го убедим, че лорд Венджънс е все още на свобода и продължава да напада всяко пристанище от Берик до Ярмът.

— Аз заминавам за Лондон — заяви Тина.

— Няма да направиш подобна глупост! — изгледа я навъсено Ангъс, без да взема думите й насериозно. — Аз бих отишъл лично, но те ще ме задържат за откуп, а Джейми ще трябва да изпразни хазната на Шотландия, за да ме освободи.

Ангъс стоеше с гръб към огъня и отпиваше от чашата с уиски. Тина се отпусна на колене пред него, скръстила умолително ръце.

— Нима не разбирате, милорд? Аз съм виновна за неговото пленяване. Моят брат разбра от мен, че той е лорд Венджънс, и го предаде. Ако не ми помогнете да стигна до Лондон, ще отида и без вашата помощ. Решена съм и нищо няма да ме спре. Заклех се да го спася или да умра!

— Момиче, момиче, ще са нужни дванадесет дни, за да стигнеш от Единбург до Лондон.

— Тогава дайте ми кораб, милорд. Ще можем да пристигнем в английската столица за два дни, а може и за по-малко, ако има попътен вятър!

Той се вгледа в прекрасното й лице.

— Толкова много ли го обичаш? — с известно благоговение попита възрастният мъж.

— Дори повече! — пламенно възкликна тя.

Ангъс започна да крачи напред-назад. Като всички енергични мъже, които не понасяха затворени пространства, и той мислеше по-добре, когато се движи. Ейда мълчеше през цялото време. Знаеше, че е безполезно да разубеждава Огнената Тина, след като е решила нещо. Жената седеше тихо до купчината багаж, очаквайки Ангъс да реши съдбата им. Бе достатъчно умна, за да не прекъсва най-авторитетния благородник в страната след краля.

— Не е проблем да се осигури бърз кораб, който да те отведе до Лондон. Проблемът е в безопасността ти — спря да крачи и застана пред Ейда. Вторачи се одобрително в гърдите й за една-две минути, после рече: — Можеш да отнесеш дипломатически писма от кралица Маргарет до брат й Хенри. Кралицата ще осведоми брат си, че Рам Дъглас не е лорд Венджънс, когото англичаните търсят. И ще изиска незабавното му освобождение!

— Но, Ангъс, как, за Бога, ще убедите кралицата да напише такова писмо на краля на Англия? Аз съм се срещала само веднъж с нея и тя едва ли ще избере точно мен да отнеса посланието до брат й.

Той се почеса по носа и й смигна.

— Аз няма да я убеждавам — синът ми Арчи ще го стори.

Тина се втренчи изумено в него. Говореха за Нейно величество Маргарет Тюдор, кралица на Шотландия, а не за някаква си кухненска прислужница, на която можеше да се заповядва.

Ангъс беше прям човек.

— Той й е любовник — още тази нощ ще я накара да напише писмата, иначе ще остане незадоволена. Да не мислиш, че е с нея за удоволствие? Господи, дори Маргарет не е толкова наивна!

Тина се изчерви, а Ейда се засмя.

— Слугите ми са на твое разположение, момиче. Почини си, докато аз отида да се посъветвам с краля. Той ще побеснее, когато узнае, че Черния Рам Дъглас е бил заловен.

След като се изкъпаха и нахраниха, Тина и Ейда заспаха в голямото легло на графа. Знаеха, че ще ги събудят преди полунощ за кратка езда до Лийт, където един от корабите на Ангъс ще ги отведе до Северно море.

Ангъс бе предоставил на нейно разположение най-бързия си кораб и като по чудо силният вятър от север ги носеше бързо към бреговете на Англия, сякаш и небесните сили знаеха, че времето й е скъпо. Ангъс й даде злато, както и писмо, с което й се отпускаше кредит при един лондонски златар. Освен това я снабди с документ за безопасно преминаване, както и с писма от кралица Маргарет до Хенри Тюдор.

В мрака Тина не разпозна капитана на кораба, но бе сигурна, че е от хората на Дъглас. Той я уведоми, че под прикритието на нощта ще стигнат до местоназначението за по-малко от двадесет часа. Освен това я информира, че той ще потегли обратно веднага щом тя, слугите й и конете бъдат свалени на английския бряг. Макар че разполагаше с редовни документи за безпрепятствено влизане в лондонското пристанище, подписани от краля на Шотландия и лорд адмиралът, той знаеше, че англичаните завладяваха всеки кораб, до който успееха да се докопат. Принуждаваха насилствено екипажа да служи под английски флаг, а капитана обесваха.

Ангъс настоя двете жени да бъдат съпроводени от двама яки слуги. Докато стояха на лондонското пристанище, заобиколени от багажа и конете си, лейди Валентина Кенеди осъзна, че без силното мъжко присъствие едва ли ще успее да стигне до Кралския двор.

Узнаха, че в момента Дворът се намира в любимата резиденция на краля в Гринуич, която се издигаше на брега на Темза, извън пределите на Лондон. Гринуич бе разположен сред огромен парк, само на няколко километра от мястото, където те слязоха на брега. Макар че минаваше полунощ, когато малката групичка пристигна, дворецът Гринуич все още бе осветен. Двамата слуги останаха в конюшнята да се погрижат за конете, а Ейда придружи господарката си в двореца.

Тина високомерно размени две думи с лакея в богата ливрея, който веднага изпрати съобщение до иконома на двореца.

— Дошла съм като пратеник на Нейно величество кралица Маргарет, с писма до нейния брат, краля на Англия.

Икономът я настани в един малък апартамент, състоящ се от две стаи, и й каза, че конярите й ще пренощуват в конюшните.

— Ще говоря с шамбелана[1] за вас и може би утре той ще успее да ви предостави по-удобни стаи, милейди. Както сама виждате, в момента Гринуич е препълнен. Някои дори спят в палатките и павилионите, построени за празненствата.

— Празненства? — недоумяващо повтори Тина.

— По случай прибирането на реколтата, милейди. Честванията са всяка година в края на есента, преди настъпването на зимата. Предполагам, че е традиция още от езически времена, макар че сега е най-християнският празник — празникът на Вси Светии.

Икономът бе доста зает мъж, който от зори до мрак не подвиваше крак, за да угоди на прищевките на придворните на Хенри Тюдор. Изчезна много по-бързо, отколкото се бе появил.

Тина разтвори прозорците и в стаята нахлу мекият нощен въздух, огласян от смеха на благородниците, които явно се забавляваха. Облегна се на рамката, питайки се дали тя някога ще се засмее отново. Веселящите се в просторните градини на Гринуич изобщо не се интересуваха, че нейното сърце се облива в кръв. Тина бе суеверна и вярваше, че това е нейната съдба, нейната злочеста орис. Припомни си за Кървящото сърце на Дъглас. Прехапа устни, опитвайки се да спази обещанието, което бе дала на Рам. „Обещай ми, че никога повече няма да пролееш и една сълза!“ — пламенно я бе помолил той и тя му бе обещала.

Англия бе много по-топла страна от Шотландия и Дворът смяташе да празнува навън през този последен ден на октомври. Тина се чувстваше като лисица в клетка. Искаше да изтича при Хенри VIII и да настоява за освобождаването на Рамзи Дъглас, но нещата не бяха толкова прости. Щеше да има късмет, ако кралят въобще й даде аудиенция. Разчиташе писмата на Маргарет Тюдор да й проправят път до приемната зала на Негово величество краля на Англия. Дълбоко в сърцето й бе стаен суеверният страх, че Рам ще бъде третата смърт в семейството.

Тина смяташе, че няма да може да заспи в чуждото легло, когато образът на Рам изпълваше съзнанието й, но умората най-после я надви и тя се унесе в сън. Отвори очи и видя, че се намира в обятията на Рам Дъглас, който бе възседнал Рафиън. Отнасяше я към Касъл Дъглас, навътре в граничните земи на Дъгласдейл. Припомни си смътно, че хладнокръвно бе отнел девствеността й в мрака на нощта и сега тя бе решена да го съблазни, да разпали кръвта му до лудост, да събуди такава силна страст у него, каквато не бе познал досега.

Репутацията му на любовник бе легендарна, а тя нямаше да се остави отново да бъде измамена. Раздвижи се изкусително. Повдигна тежките си гъсти мигли и впи в него златистите си очи. Рам погледна към огненото създание и се прокле за глупостта си. Сам се бе отказал от тази великолепна жена заради непреклонната си гордост. Сега гордостта бързо се изпаряваше, прогонена от жарката възбуда.

В мига, в който прекрасните й гърди се отъркаха в набъбналия му член, той едва не се изпразни като неопитен младок. Дръпна юздите на коня и хората му препуснаха край него към билото на хълма, зад който се простираше долината на Дъглас. Тина знаеше, че Рам се терзае от желанието да зърне голото й тяло. Искаше сочните й гърди да изпълнят шепите му. Искаше тя да лежи върху него, за да може да се наслади на алабастровата й плът, открояваща се на фона на мощните му гърди, покрити с гъсти черни косми.

Най-после бяха сами. Златистите й очи го предизвикваха, хвърляйки съблазнителни погледи към твърдите му устни. Много скоро тези устни щяха да й принадлежат. Ще се сбъднат всичките й еротични фантазии. Тези устни ще целуват и любят всяко кътче от плътта й, езикът му ще покорява и ще бъде доброволен пленник, молейки да бъде приютен в уханната й сладост. Тази твърда уста ще омекне, нашепвайки любовни думи, толкова горещи, че да я накарат да се разтопи.

Когато Рафиън спря, всичките й сетива бяха изпълнени с невероятната чувственост на тъмния шотландец, но постепенно започва да забелязва местността, която я заобикаляше. Със сигурност това бе едно от най-прекрасните кътчета на земята. Буен водопад се извисяваше се над тях и на три стъпала се спускаше надолу. Водата падаше върху скалите също като сватбено було и образуваше дълбоко и бездънно езеро.

Тина протегна ръце, за да сграбчи силните рамене на Рам, а после го привлече към себе се.

— Все едно сме в рая — промърмори тя.

— Дръж се за мен — дрезгаво изрече той. Тя се подчини и той слезе от коня. Огнените й кичури докоснаха лицето му и той го зарови в гъстата й им мекота, за да вдъхне уханието им, което мигом го опияни.

Тина тайно се усмихна. Черния Рам Дъглас изглежда не подозираше, че тя е съвършена изкусителка, решена да пороби душата и тялото му. Смяташе, че той е съблазнителят, докато опитните му ръце припряно я освобождаваха от дрехите. После двамата се отпуснаха сред меката трева и дъхавите горски цветя.

Ласките му бяха пламенни, а целувките — диви и изгарящи. Езикът му нахлу в устата й, а тя разтвори покорно сладките си глъбини. Бедрата й също се разтвориха докрай и тя се изви към него, за да го поеме. Да се любиш с Рам Дъглас бе все едно да попаднеш сред морски ураган. Страстта му покоряваше, принуждаваше тялото й да откликва с всяка своя фибра. И тя се отдаде на бушуващата му сила, сля се с лудостта му, сподели блаженството на пълното единение.

Тина не можеше да се сдържа повече. Бе я довел до разтърсващ екстаз, ала той още не се бе освободил. За един ужасяващ миг си помисли, че той никога няма да излезе от нея. Тръпнеше под твърдата му мъжественост, усещаше как набъбва и се увеличава, докато я завладя чувството, че ще я разкъса. Ала любовната й влага улесняваше движенията му, а триенето на твърдата му плът в копринената й утроба я извиси до нови върхове на удоволствието.

Тина си помисли, че ще се пръсне на хиляди парченца, ако само леко помръдне или поеме дъх. После внезапно осъзна, че ако се отдаде изцяло на този мъж, забравила за всичко друго на света, той ще я дари с пълното блаженство. Той я пронизваше, а тя се издигаше, за да го посрещне. Накрая от гърлото й се изтръгна силен вик и двамата изпитаха наслада, на която и боговете биха завидели.

Сънят спря и започна отново. Сега двамата стояха край водопада. Рам бе зад нея, а силните му ръце обгръщаха раменете й. Устните му целуваха главата й, шията, тила.

— Гмурни се с мен — подкани я той. Тина се отдръпна. Какво бе казал — гмурни се с мен или умри с мен[2]?

— Знам, че притежаваш смелост да сториш всичко — току-що го доказа.

Тя почувства как мъжествеността му бавно нараства до голия й гръб.

Този мъж се възхищаваше на смелостта най-много от всичко на този свят. Тина знаеше, че ако му се отдаде изцяло и се гмурне заедно с него в буйните води на водопада, ще го притежава завинаги — и тялото, и душата му.

Разтвори широко ръце и му позволи да хване китките й. Притисна се към великолепното му тяло, а краката й се преплетоха с неговите. Двамата едновременно се надигнаха на пръсти и като един се извиха в грациозен скок. Обзе я ликуващо чувство на всемогъщество, когато полетяха надолу към водата. Когато докоснаха повърхността на езерото, Тина рязко се събуди. Остана да лежи неподвижно, искайки да задържи съня и образа на Рам. Дори докато спеше, той събуждаше у нея невероятно силни чувства. Връзката помежду им не можеше да бъде прекъсната толкова лесно. Не знаеше как, но щеше да намери някакъв начин да го спаси.

Ейда се събуди към шест часа, облече най-хубавата си рокля и излезе, за да разгледа Гринуич, както и придворните, които се тълпяха в просторните му зали. Все още в плен на съня си, Тина погледна през прозореца към градините. Тревата все още бе зелена, а топлият бриз разнасяше уханието на късните рози. В добре поддържаните лехи цъфтяха и хризантеми, ружи, астри и маргарити. Сред зелените клони на дърветата в парка се мяркаха и листа, обагрени в златисто и пурпурно.

В този ранен час наоколо бродеха само слуги. Тина се наведе над прозореца и видя върховете на палатките и павилионите, разпръснати из обширния парк. Решително отпъди всички мисли за Рам и се опита да се съсредоточи единствено върху предстоящата си задача.

Внимателно избра рокля в зелено — цвета на Тюдорите — украсена с рози, избродирани с бели копринени конци. Разреса великолепните си коси и ги прихвана със зелена панделка, по която бяха пришити ситни перли.

Ейда едва смогваше да си поеме дъх, когато затвори вратата зад гърба си.

— Представи си само — всички от семейство Хауард са тук! Слугите им са навсякъде, вирят носове и важничат, сякаш са от първото семейство на Англия. Изглежда, че Томас, синът на Хауард, е кралски адмирал. В момента всички го смятат за голям герой. Кучият му син е заловил няколко шотландски кораба и е обесил капитаните им на мачтите на собствените им съдове.

Ръката на Тина се стрелна уплашено към гърлото й. Мили Боже, ами ако Дейкър вече е обесил Рам Дъглас? Не, не! Не, може да е вярно! Сърцето й със сигурност щеше да почувства, ако Рам е мъртъв. Осъзна, че животът на любимия й виси на косъм и тя незабавно трябва да предприеме нещо, за да го спаси.

— Разбрах, че кралят и целият Двор обикновено присъстват на сутрешната литургия. Добре е и ти да отидеш.

Когато Тина пристъпи на есенното слънце, усети как топлината му обля лицето й. За пръв път в душата й покълна надежда, сякаш бе знак от небесата. Това бе златната й възможност да вземе съдбата в собствените си ръце. Утринта бе светла и обещаваща.

Пристигна рано в малката църква и седна на една от предните пейки, откъдето можеше добре да вижда и да бъде видяна. Когато църквата започна да се пълни, тя бе смаяна от блестящото великолепие на придворните. Мъжете се перчеха облечени като пауни и надминаваха жените по пищността на одеянията си. Тина си помисли, че ризите под лъскавите им жакети бяха по-фини от изящните долни дрехи, които Ейда й шиеше. Отпред жакетите бяха украсени със снежнобели дантелени жаба, а дантелени маншети закриваха китките им. Копринените и брокатени дрехи бяха обсипани с блестящи скъпоценни камъни, каквито Тина досега не бе виждала. Познаваше черния кехлибар и берила, но никога не бе чувала за опал, лунен камък, оранжев кварц, цитрин и хризолит.

Когато се появи кралят, Тина разбра, че тъкмо той е законодателят на модата, а неговите благородници угоднически му подражаваха. Музиката се извиси в сводестата църква, а Тина се втренчи настойчиво в него, надявайки се да привлече погледа му. По телосложение той много приличаше на брат й Донал и баща й, но беше по-як и плещест. Блъф[3] крал Хал, както обичаше да го наричат, бе с огромен гръден кош и широко червендалесто лице. На главата си носеше кадифена шапка, украсена с диаманти, а над рядката му червена коса се спускаше щраусово перо.

Брадата му бе рижа, късо подстригана, като на всички мъже в църквата. Ръцете му приличаха на свински бутове, също като тези на Ботуик, но на всички пръсти — дори и на палците — блестяха пръстени. Около врата му висяха две вериги — едната от масивно злато, а другата — инкрустирана с диаманти. Навярно някои по-слаби и немощни рамене биха се превили под тежестта им.

Тина си припомни как беше облечен шотландският крал Джеймс, който тайно носеше железен колан като изкупление за греховете си. Това бе и разликата между двамата владетели. Единият притежаваше вътрешна сила на характера, докато другият бе само едно показно великолепие.

Когато Тина сведе глава, за да се помоли, нямаше представа, че похотливите очи на краля се бяха приковали в нея. В двора на крал Хенри Тюдор VIII имаше много хубави жени, ала въпреки това лейди Валентина Кенеди се открояваше като изящна кристална чаша сред груби стъклени буркани. Развратният млад крал пламна от възбуда. Досадната вдовица на брат му, Катерина Арагонска[4], за която го бяха оженили само поради династични интереси, изобщо не можеше да задоволи сексуалния му апетит, който ставаше все по-голям. Хенри си отбеляза наум да заповяда на канцлера си да разбере коя е тази непозната дама.

След края на службата кралят си тръгна пръв, последван от многобройната си свита от лейтенанти. Тина не можа да го настигне отвън и се върна в стаята си. Завари Ейда да я очаква с шамбелана.

— Мадам, ако имате писма за Негово величество, аз ще ги предам на канцлера.

— Надявах се да получа аудиенция при краля. Сестра му ме натовари със съобщение от личен характер.

Шамбеланът обидено сви устни. Нима глупавата малка кучка не знаеше, че хората живеят и умират по благоволението на краля?

— В Англия съществува нещо, което се нарича протокол, мадам. Предлагам ви да се запознаете с него — изгледа я унищожително и протегна високомерно ръка за писмото.

Гневът й избухна с пълна сила.

— В Шотландия пък притежаваме нещо, което се нарича учтивост. Предлагам ви да се запознаете с нея.

Мъжът се поклони леко и излезе. Тя имаше по-голяма нужда от него, отколкото той от нея!

— Узнах, че лорд Хауард току-що е бил назначен за главнокомандващ на войската на краля — обади се Ейда. — Разбира се, тук, в Двора, той използва титлата си граф Съри. Тина, може да ти бъде много полезен, ако успееш да го убедиш да ти помогне.

— Мили Боже, как мога да му се доверя? Синът му Томас е адмирал и залавя всеки шотландски кораб, до който успее да се докопа — Тина взе запечатаното писмо от Маргарет Тюдор. — Мислиш ли, че сгреших, като не го дадох на шамбелана?

— Не. Помни ми думата — канцлерът ще бъде следващият ни посетител.

Погледът на Тина попадна върху восъчния печат и тя видя, че не бе залепен добре за хартията. Можеше лесно да го отвори с нокътя си, а после да го залепи отново, като го нагрее на пламъка на свещта. Преди смелостта да я напусне, тя счупи малкия червен печат и бързо прегледа съдържанието на писмото.

„Мой скъпи Хал,

Приеми най-топли поздрави от любящата ти сестра Маргарет. Приносителката на това писмо, лейди Валентина Кенеди, ще помоли за услуга твоята възвишена и щедра личност. Тя е сключила временен брак с лорд Рамзи Дъглас, когото лорд Дейкър е арестувал, защото го подозира, че е престъпно известният лорд Венджънс. Знам, че Дъглас не е мъжът, когото търсиш, защото дори докато ти пиша това писмо, «Отмъщение» извършва набези на английския бряг. Както добре ти е известно, Дъглас е най-силният клан в Шотландия и мога с удоволствие да ти съобщя, че имам интимна връзка с наследника на графството. Умолявам те да освободиш затворника си, защото може би в близко бъдеще ще се окажеш свързан в роднинство с него. Както сам можеш да се убедиш, лейди Валентина Кенеди е прочута красавица и ще изкаже благодарността си за твоята божествена милост по всякакъв начин, какъвто пожелаеш.“

[1] Управител на Кралския двор — Б.пр. ↑

[2] Dive — гмуркам се, die — умирам (англ.). — Б.пр. ↑

[3] Bluff — откровен, прям, безцеремонен (англ.). — Б.пр. ↑

[4] Катерина Арагонска (1485–1563), от най-могъщата тогава монархия — испанските Хабсбурги. Първата съпруга на Хенри VIII, 1509–1533. Майка на Мери I, известна още като Кървавата Мери. С цената на огромен скандал Хенри се развежда с нея без одобрението на папата и скъсва с католическата църква. Оттогава Англия е протестантска страна. — Б.пр. ↑

Глава 32

Тина остана с отворена уста. Единственият възможен начин кралят на Англия да се сроди с Дъглас, беше Маргарет да се омъжи за сина на Ангъс… Но това означаваше, че кралят на Шотландия трябва да умре!

Дали не се бе замесила неволно в някакъв таен заговор? Стисна писмото, убедена, че не може да стане приносител на такава предателска информация. Обаче, когато осъзна, че по този начин може да спаси живота на Рам, задълженията й към краля и страната й мигом избледняха. Прочете бързо писмото на Ейда, после разтопи восъка и притисна печата към хартията.

— Видях краля по време на сутрешната литургия. Той е едър мъж, с червендалесто лице и рижа брада. Не ми се понрави, но дрехите му бяха наистина великолепни — отбеляза Тина.

— Разузнах от слугите всичко, което може да се научи за крал Хал. Той изпитва болезнената потребност да господства над всички и всичко — отвърна Ейда.

— Черния Рам Дъглас е най-властният мъж, когото някога съм срещала — възрази Тина.

— Не, Рам е властен, защото е роден за водач. Хенри Тюдор господства на масата, по време на разговор, над всички хора, които се намират в една стая с него. Той властва над министрите и висшето си духовенство. Съвсем доскоро е бил сексуално потискан, принуден да сключи брак с една религиозна и по-стара от него жена. Едва миналата година се е осмелил да се опълчи срещу каноните на църквата и да си вземе любовница. Сега, след като апетитът му вече се е изострил, той постоянно преследва красивите жени. Обича да се мисли за изкусен любовник, но всъщност е истински тиранин и грубиян и към жените, и към слугите. Избухванията му са легендарни и всички при Двора се стараят всячески да му угодят.

— Божественото право на краля! — сухо каза Тина.

— Всички са единодушни в едно — той се мисли за Бог — заключи Ейда.

Тина пъхна писмото на кралицата в корсажа си.

— Хайде да излезем в парка. Ако срещна лорд Хауард или крал Хенри, ще им изложа молбата си. Денят на Вси Светии е утре, но празникът вече е започнал.

Те се разходиха из градините, където дюлевите дръвчета се бяха привели под тежестта на плодовете, а тисовите алеи бяха украсени за предстоящото веселие. Минаха покрай тенис кортове, поляна за крикет и извити стрелбища, които до следобеда щяха да гъмжат от състезатели.

— Никой не смее да спечели дори една игра срещу Хенри, толкова е разглезен. Очевидно наказанията, които определя, са много жестоки.

Коленете на Тина омекнаха при мисълта, че ще трябва да си има работа с подобно чудовище. В съзнанието й с болезнена яснота изплуваха думите, с които кралица Маргарет завършваше писмото си: „Лейди Валентина Кенеди ще изкаже благодарността си за твоята божествена милост по всякакъв начин, какъвто пожелаеш.“ Прогони обезпокоителните думи и се вкопчи в надеждата, че Хенри ще прояви милостта си, без да иска отплата за нея.

— Циганите! — възкликна внезапно младата жена, докато се разхождаше сред разноцветните павилиони. — Ейда, циганите сигурно са тук, за да забавляват Двора. Те разполагат с огромна разузнавателна мрежа. Чудя се как бих могла да разбера дали Хийт е тук?

Двете жени се запътиха към фургоните и привързаните коне, оглеждайки се за познато лице. Тук имаше много повече цигани, отколкото някога се събираха в Галоуей, и Тина предположи, че повечето от тях сигурно са английски цигани. Един мургав младеж се бе зазяпал похотливо в нея. Вместо да отмине дръзкото му държание с високомерно отмятане на косите си, както някога би направила, тя се спря и го заговори:

— Познаваш ли един циганин на име Хийт? Хийт Кенеди от Шотландия?

Белите зъби на мъжа блеснаха в усмивка.

— Ние не сме от границата — ние сме истински цигани, не сме нито англичани, нито шотландци.

— Да, да, знам — нетърпеливо се съгласи Тина. — Познаваш ли Хийт?

Той се засмя.

— Ние, циганите, не обичаме да ни разпитват. Може би го познавам, а може би не.

Тина тропна с крак. Знаеше, че ще е подлудяващо уклончив. Циганите бяха затворено общество, също като клановете. Потайността и лоялността бяха необходими за оцеляването им.

— Е, ако случайно го срещнеш, кажи му, че Огнената Тина отчаяно иска да го види.

Младият циганин отново я изгледа похотливо.

— Ако сте в такава голяма нужда, лейди, аз мога да ви предложа услугите си вместо него. Трябва само да отидем до онези дървета.

— Ох! — възкликна тя, прихвана с изискан жест полите на роклята си и бързо се отдалечи от него. — Какво им става на тези мъже?

Ейда сви рамене.

— Тяхната мъжественост е центърът на вселената, независимо дали са цигани или крале.

Минаха покрай една млада циганка, която тренираше малки кученца да прескачан през обръчи. Лицето й се стори познато на Тина. Тя се поколеба. С техните яркочервени поли и бели блузи всички циганки си приличаха. Внезапно усети нечий втренчен поглед и се извърна. Видя насреща си две лукави черни очи и пълни устни, нацупени в кисела гримаса.

Тина не си спомняше името на момичето, но сърцето й подскочи от явната омраза, с която я гледаше то. Беше виждала тази тъмнокоса красавица, когато посещаваше Хийт.

Тина приближи до стъпалата на фургона й.

— Името ми е…

— Знам името ти — озъби се Зара. — Ти си кучката на Кенеди!

Момичето нарочно се изплю на земята и страните на Тина пламнаха, но преглътна гордостта си.

— Тук ли е Хийт? — с надежда попита тя.

Зара сви рамене.

— Беше тук, но си замина.

— Кога ще се върне?

Момичето я изгледа така, сякаш искаше да забие ножа си в червенокосата глава. Тина бръкна в джоба си и извади една златна монета. Зара я погледна и облиза устни.

— Той идва и си отива… — каза тя и протегна алчните си пръсти към монетата.

Тина я стисна в шепата си.

— Защо ме мразиш? — попита.

Помежду им настъпи тишина, докато се взираха враждебно една в друга. Накрая Зара сви рамене.

— Аз бях жената на Рам преди теб…

Валентина усети как ревността прободе сърцето й. Беше ясно, че знойната красавица изпитва дълбока страст към онзи дявол Дъглас. Реши да използва чувствата на момичето.

— Рам бе заловен и отведен като затворник. Смятам, че са го докарали в Лондон. Нуждая се от Хийт, за да разбера къде е затворен — даде на Зара златната монета. — Ще ми помогнеш ли?

Зара пребледня, но отметна предизвикателно глава.

— И какво ме интересува той?

Валентина заряза гордостта си.

— Интересува те. Знам, защото и аз бях негова жена и ме е грижа. Бих направила всичко, за да му помогна, както, не се съмнявам, би постъпила и ти.

— Жените, които са споделяли леглото му, винаги са се събуждали с усмивка — подразни я Зара.

Тина поклати глава.

— За него вече няма да има жени. Ще го обесят!

Очите на циганката се присвиха застрашително.

— Той беше първият мъж, който ми даде злато… Беше единственият, на когото позволих да ми махне обеците.

Тина видя, че Зара има само една обеца. Момичето бавно повдигна края на полата си и показа черните къдрици между краката си.

Очите на лейди Валентина се разшириха, когато видя златната халка, пронизваща слабините й. „Развратен женкар, нека да го обесят!“ — възнегодува от дън душа. Сърцето я заболя толкова силно, сякаш го бяха пронизали с остър нож. После един вътрешен глас се обади: „Какво значение има колко жени е имал преди? Когато човек обича дълбоко и всеотдайно, нищо друго няма значение.“ Знаеше, че ще направи всичко, за да го спаси, и се надяваше в сърцето си, че и циганката изпитва същите чувства.

Младата жена поклати внезапно попита:

— Ще ми помогнеш ли да се срещна с краля?

Тина си помисли отчаяно, че тя самата има нужда някой да й помогне да се срещне с краля! Обаче й бе останал достатъчно здрав разум, за да държи езика си зад зъбите. Кимна в знак на обещание към Зара, надявайки се, че това ще е достатъчно убедително.

— Вече подреждат храната под навесите — подкани я Ейда. — Да вървим да си вземем нещо за ядене.

— Съжалявам, но не съм гладна — отвърна Тина.

— Трябва да хапнеш нещо, нали не искаш пак да се разболееш?

Младата жена поклати глава.

— Не мога да преглътна нито хапка. Въпреки това ти трябва да се нахраниш. Да вървим, може би ще пийна нещо.

Масите бяха отрупани с храна. Ейда си сипа от пая, а Тина си взе чаша ябълково вино с подправки. Въздухът се изпълни със смях и мъжки гласове, когато тълпа от придворни се насочи към масите. Множеството се разтвори, за да даде път на краля, и Тина видя, че един от мъжете, с когото той говори, беше лорд Хауард. Успя да го зърне само за малко, защото повече от тридесетина мъже се тълпяха около Хенри Тюдор. Преди да успее да си пробие път през насъбралите се придворни, се появиха още мъже и жени, привлечени от присъствието на Негово величество, като от магнит, и двете с Ейда бяха избутани настрани. Изглежда всички присъстващи в Гринуич искаха да се доберат до Хенри Тюдор.

— Ако ни разделят, последвай Хауард и му кажи, че искам да го видя, а аз ще опитам да се добера до краля — още преди да изрече думите, тълпата се втурна към парка и тя повече не видя Ейда.

Тина тръгна след тълпата, която ставаше все по-многобройна и шумна. Кралят се бе запътил към поляната за крикет. Няколко щастливци сред придворните бяха избрани, за да играят с него, а останалите се строиха покрай игрището, за да следят играта.

Тя привличаше погледите на мъжете около нея. В английския двор нямаше много красавици. Усети някаква ръка да я хваща отзад и се извърна гневно.

— О, небеса, предната страна е даже още по-привлекателна от задната — провлачено рече един русоляв млад мъж с дълго лице.

Тя му зашлеви оглушителна плесница.

— Как се осмелявате да ме докосвате на публично място? — възмути се Тина. Разнесе се сподавен шепот и младата жена разбра, че околните ги гледат.

— Може би предпочиташ да е насаме, красавице? — изгледа я похотливо мъжът, без ни най-малко да се смути от плесницата, а тълпата избухна в груб смях.

Крал Хенри се озърна, за да види какво е развеселило придворните му. Когато видя младата жена с огненочервена коса, която тази сутрин бе привлякла вниманието му, той се обърна към партньора си, лорд Хауард:

— Разбери коя е жената, която е с твоя син Едмънд. Бих искал да се запозная по-отблизо с нея — многозначително добави той.

Хауард се засмя, разбрал намека, но когато погледна натам, където сочеше краля, младата жена бе изчезнала. Тина се приближи към задните редици на зрителите. Ще изчака, докато кралят свърши с играта, а след това отново ще опита късмета си. Плъзна разсеяно поглед по придворните дами. Трудно можеха да се отличат една от друга, защото явно бяха копирали дрехите си. Нито една от тях не изглеждаше много млада и всички бяха със закръглени фигури. Може би дрехите, които носеха, ги правеха да изглеждат като кораби с опънати платна. Роклите бяха тежки и обемисти, с дълги буфан ръкави и набрани фусти. Всички имаха на главите си шапки, богато избродирани и украсени със скъпоценни камъни, които обаче въобще не можеха да съперничат на красотата на една великолепна коса.

Тя се качи на една пейка, за да погледне над главите на тълпата и видя, че кралят е свършил играта си. Той улови под ръката една жена с интимен жест и се отдалечи с нея. Придворните ги последваха, а Тина вдигна полите си и забърза след тях. Когато стигнаха до градините, множеството се разпръсна. Някои тръгнаха по алеите, а други се запътиха към навесите и масите, натежали от всевъзможни лакомства.

Усилията на Тина бяха най-после възнаградени и тя зърна краля и жената с него да изчезват зад тисовия лабиринт от жив плет. Без да се колебае, се насочи на там.

Лорд Хауард, граф Съри, се приближи към третия си син Едмънд.

— Докато бяхме на игрището за крикет, кралят те видя да разговаряш с една млада жена. Той изяви силно желание да се запознае с нея.

— Най-хубавото парче, което съм виждал в двора от една година насам — отвърна Едмънд. — За съжаление не знам името на дамата, а и да го знаех, не бих го споделил с Хенри.

— Не бъди глупак, Едмънд — какво значение има една жена между приятели?

— Ти се храниш с него достатъчно често. Виждал си го как поглъща всичко с ненаситния си апетит. По същия начин се отнася и с жените. Елизабет Блънт му позволи да я вкуси и сега той всекидневно я поглъща.

— Мили Боже, ако очите не ме лъжат, мисля, че току-що видях лейди Валентина Кенеди. Какво, по дяволите, прави тя тук, в Двора на Хенри, освен ако кралицата не я е изпратила? — досети се той.

— Коя е? — попита Едмънд.

— Никак не е трудно да я забележиш, има най-разкошните коси на света — като буен пламък.

— Това е жената, с която разговарях. В момента се е запътила към лабиринта от жив плет.

— О, Господи! Хенри иска да се запознае с нея, но едва ли точно в този момент.

Придворните, които вървяха след Хенри, дискретно се отдалечиха, когато видяха, че кралят повежда Елизабет Блънт към лабиринта. Тина бе толкова нетърпелива да настигне краля, че изобщо не забеляза, че е влязла в лабиринт, докато не се озова вътре. От всички страни я заобикаляше чемширов плет и за миг й се стори, че се е изгубила. Никога досега не бе попадала сред толкова много храсти, проектирани така, че човек да загуби ориентация. Зави по една пътека, видя един отвор и мина през него.

Озова се на квадратна площадка, където имаше слънчев часовник. Прокара пръсти по бронзовата повърхност и думите, издълбани върху нея: „Аз измервам само слънчевите часове.“ В гърлото й се надигна ридание. Колко много слънчеви часове бе пропиляла, през които можеше да се наслаждава на любовта на Рам? А сега навярно и на двамата им оставаха само тъмни часове. Мина през друг отвор, чу гласове и се запъти към тях. Внезапно, почти на няколко крачки пред себе си, чу нетърпелива заповед.

— Вдигни полите си, Беси. Защо внезапно стана толкова срамежлива?

— Моля ви, сир, не може ли да отидем някъде другаде? В моята спалня ще можете да съблечете дрехите си и ще ни бъде много по-удобно — гласът на жената умоляваше, но в тона й се прокрадваше примирение.

— Глупости, Беси! Не мога да се събличам и обличам всеки път, когато се нуждая от жена. За какво, по дяволите, си мислиш, че е измислена цепката отпред на панталона?

Тина закри устата си с ръка и се сви сред храстите, опитвайки се да скрие присъствието си. Хенри Тюдор се канеше да задоволи похотта си сред чимшира, на няколко крачки от нея. Виждаше дори върховете на обувките им, насочени един към друг. Жената носеше кадифени пантофки, избродирани с цветя. Другите бяха огромни обувки, обсипани със скъпоценни камъни. Внезапно пантофките се обърнаха в обратна посока.

— Наведи се над пейката, Беси, и вдигни проклетите си поли! Не си играй женски игрички с мен!

Чу се шумолене на поли, последвано от ръмжене и охкане и странни, скимтящи женски звуци на страдание. Валентина бе потресена и отвратена, от начина, по който уж влюбеният крал обладаваше любимата си жена. Той я бе възседнал отзад, както би се чифтосал бик с крава насред полето!

Жената нададе приглушен писък и започна да плаче.

— Не плачи, Беси, любима. Знам, че съм голям и понякога причинявам болка, но това е нищожна цена за огромната чест, която ти оказвам.

— Вашите бижута одраскаха и порязаха задните ми части, сир.

— А, наистина — засмя се Хенри. — Дамгосал съм те, Беси. Какво означава малко болка в сравнение с такова огромно удоволствие? Престани да хленчиш, а ми помогни да си завържа панталоните.

Когато краката се раздвижиха, Тина бързо се шмугна в средата на лабиринта, където нямаше изход. Чу Хенри да казва:

— Бъди на разположение след лова.

Отговорът на жената бе толкова тих, че Тина не можа да го чуе. След като изчака четвърт час, тя успя да се измъкне от лабиринта, като се закле никога повече, докато е жива, да не влиза в друг. Големите й надежди от сутринта помръкнаха. Върна се в стаите си, надявайки се да намери Ейда, но вместо това завари един паж, който я очакваше със съобщение от канцлера. В него той я молеше да го извика веднага щом се върне, Тина изпрати малкия паж да го намери и се отпусна уморено на ръба на леглото. Внезапно нададе уплашен вик. Една тъмна фигура разтвори прозореца и влезе в стаята.

— Хийт! Господи, Хийт! Изплаши ме до смърт!

— Скъпа, какво, по дяволите, търсиш в Англия? — рязко попита той, явно много недоволен от присъствието й.

Тя се хвърли в прегръдките му.

— О, Господи, всичко е такава каша! Дейви предаде Черния Рам Дъглас на лорд Дейкър. Чакаха го на борда на „Отмъщение“. Английският крал е определил награда за главата му.

— Този злобен, малък кучи син! Винаги ми се е повдигало от него! Ако са довели Рам в Лондон, вероятно го държат в Тауър — не добави, че ешафодът се издига зад крепостта, върху Тауър Хил.

— Лично кралят изпрати протеста си, а граф Ангъс ми даде писмо от кралица Маргарет до брат й, в което се казва, че не са арестували когото трябва. Обаче още не съм успяла да стигна до краля.

— Лорд Хауард, граф Съри, в момента може би е най-влиятелният мъж в двора. Той познава ли те, Тина?

— Да, веднъж даже се опита да ме съблазни — повдигна безпомощно рамене.

— Стар развратник! Той със сигурност може да разбере къде държат Рам. Поговори с него. Накарай го да ти издейства разрешение да посетиш съпруга си. Сигурен съм, че притежава достатъчно власт, за да го уреди. Ако поиска за услугата повече, отколкото можеш да му дадеш, кажи му, че твоят брат е с теб, за да защитава честта ти.

Тя изглеждаше толкова нещастна, че той протегна ръка и разроши косите й.

— Не унивай, Лудетино… Повечето от нещата, за които се тревожим в този живот, никога не се случват.

На вратата се почука и Хийт прескочи през прозореца и изчезна преди тя да успее да отвори. Беше кралският лорд канцлер. Тя се поклони дълбоко, но той побърза да й помогне да се изправи.

— Простете ми, лейди Кенеди. Нямах представа, че сте тук като пратеник на любимата сестра на Негово величество. Опасявам се, че шамбеланът не се е отнесъл към вас както подобава. Този следобед кралят е на лов и това ще ни даде възможност да ви преместим в стаи, които много повече отговарят на дама с вашите високо поставени връзки.

— Тези стаи ме устройват напълно, милорд канцлер — мило му се усмихна тя. Трябваше да остане тук, за да я намери Хийт.

— Настоявам, милейди. Ако ви оставя в тези стаи, ще си навлека гнева на краля.

Тина сви елегантно рамене и мило се съгласи.

— Довечера в балната зала ще ви представя на крал Хенри.

— Ах, благодаря ви, милорд! Каква приятна изненада е да срещнеш истински джентълмен.

Новите стаи бяха изключително елегантни. По-голямата стая представляваше комбинирана спалня-всекидневна с дъбова ламперия. Завесите на леглото и килимът бяха в зеления цвят на Тюдорите, имаше и мраморна камина, в която гореше огън. Игривите пламъци прогонваха влажния въздух, идващ откъм реката. Пред камината бе поставена малка маса и два тапицирани стола. Съседното помещение, свързано с междинна врата, бе тоалетна стая с позлатен параван, вана и малко легло за слугинята.

След като най-после щяха да я представят на краля, Тина реши да облече изисканото творение в черно и сребристо, което Рам й бе купил в Глазгоу. Дрехата бе последна мода, с буфан ръкави и ниско изрязано квадратно деколте. Ейда завърза малки дантелени къдрички около шията й и я увери, че косата й е твърде красива, за да бъде скрита с шапка.

Тина осъзнаваше, че може би ще има само една възможност да говори с краля, а след като всичко зависеше от неговата добра воля, първото му впечатление от нея бе жизненоважно. Това бе петият ден, откакто Рам бе заловен. Навярно вече бе пристигнал в Лондон. Може би кралят вече бе осведомен, че лорд Венджънс е негов пленник, и бе подписал заповед за обесването му.

Тина затвори очи и отправи мислена молба към Бога, после изпрати мълчаливо послание и на Рам да не губи кураж. При мисълта за него, стомахът й се сви болезнено на топка. Сцената в лабиринта не й даваше покой и тя не можеше да си намери място от притеснение.

— Ейда, нуждая се от чист въздух. Искам да ме придружиш до конюшните, за да поговоря с мъжете, които ни ескортираха дотук. Ще им наредя по време на утрешните празненства да не се отделят от нас, защото градините и паркът в Гринуич не са безопасно място за самотни жени.

Почти бяха стигнали до портите на конюшнята, когато чуха оглушителния лай на ловджийски кучета и тропота на конски копита, идващи сякаш от подземията на ада. Дворът пред конюшните внезапно се изпълни с връщащите се от лов кралски ловци, носещи своята плячка. Главният гончия крещеше заповеди към останалите кучкари, които размахваха камшици над главите на побеснелите кучета. Главният ловджия надуваше рога си, оглушавайки всички наоколо. Благородниците и няколкото дами се смееха и поздравяваха краля, който носеше най-богат улов.

Кралският викач влачеше голям брой елени, но не всички бяха мъртви. Кралските стрели само бяха ранили животните и сега Хенри се канеше да ги доубие с ножа си. Той бе покрит с кръв, но не обръщаше никакво внимание на съсипаните си разкошни дрехи. Беше толкова погълнат от работата си, че кръвта капеше от ръкавите му, образувайки тъмни локви върху каменните плочи в двора.

Валентина отстъпи назад, олюлявайки се в полумрака на конюшнята. Ейда видя, че лицето й бе пребледняло като платно. Хвана я за ръката и я задържа да не падне.

— Поеми дълбоко въздух.

Младата жена поклати глава.

— Не мога да дишам… имам чувството, че се задушавам.

Хенри Тюдор бе най-жестокият и безмилостен мъж, когото някога бе виждала. Всичко, което правеше, бе долно и противно. Дори планинските леърди като Ангъс и Аргайл, макар груби и недодялани, не бяха чак толкова отвратителни. У краля на Англия всичко бе прекомерно. Той бе огромен, безкрайно разглезен, ненаситен на храна и жени, гнусен и безцеремонен. Всички около него бяха толкова жалки в раболепието и угодничеството си, че на Тина й се повдигаше.

Докато се измъкваше от конюшнята, лорд Хауард я зърна с крайчеца на окото си и веднага изпрати коняря си да разбере в кои стаи е настанена. Тя беше изключително съблазнително създание, а след като бе сключила временен брак, вече не бе девствена. Лордът си представи чувственото й тяло, извиващо се под неговото, и кръвта запулсира по-бързо във вените му.

Глава 33

Тина се върна в стаята си и застана край прозореца с невиждащи очи. Потръпна при мисълта, че ще трябва да слезе в балната зала за вечеря, ала това бе единствената й възможност да бъде представена на краля и да му предаде писмото. Би направила всичко, за да избегне срещата с Хенри Тюдор, но обстоятелствата не й позволяваха да го стори.

Стоеше и тъжно си припомняше как някога бе мразила Рам Дъглас. Ако по някакво чудо можеше да е сега до нея и да я закриля, щеше да се чувства в пълна безопасност. Въздъхна и си каза да престане с глупавите си мечтания. Предстоеше й да върши работа и тя се закле да я свърши колкото се може по-добре.

Една тъмна сянка падна върху рамката на прозореца, но преди да повика, чу ниския и успокояващ глас на Хийт:

— Видях как свалиха Рам от кораба. Той е в Кървавата кула, която е част от вътрешната крепостна стена. Това е мястото, което са запазили за шотландските затворници.

— Окован ли беше?

— Тина, беше жив! За Бога, престани да се измъчваш! Съсредоточи се върху задачата да издействаш разрешение от Хауард да го посетиш. Аз ще се погрижа за всичко останало. Нуждаем се от официален документ.

— Значи имаш план! — възкликна обнадеждено младата жена.

— Да, но засега е по-добре да не знаеш за него. Само се сдобий с документа — сянката изчезна в мрака на градините под прозореца.

Измъчваха я стотици незададени въпроси, но трябваше да се съсредоточи върху предстоящата задача.

Разчеса косите си до блясък, взе ветрилото си от черна дантела със сребърна дръжка и слезе в балната зала. Ейда се настани на масата за слугите, докато Тина изчака търпеливо един от икономите да я настани. Прислужникът бе получил инструкции да й намери място близо до шамбелана, който да я отведе при канцлера. Последният щеше да я представи на Негово величество след края на вечерята.

От галерията се носеше музика, докато пажовете и оръженосците сновяха нагоре-надолу, за да изпълняват заповедите на господарите си. Най-после се появи Хенри Тюдор, заобиколен от свитата си, и прислужниците започнаха да внасят подносите с храна.

Тина трошеше разсеяно малко парче хляб и отпиваше от чашата си с разредено вино. Сви ноздри, за да се предпази от миризмата на печено еленско месо. Опита се да пропъди от съзнанието си спомена за очите на ранената сърна, пълни с предсмъртен ужас. Щеше да мине много време преди Тина да може да хапне отново дивечово месо.

Ейда й бе казала, че Катерина Арагонска и дамите й се намират в резиденцията в Ричмънд, по-далеч надолу по реката. По този начин кралицата си затваряше очите за развратните похождения на съпруга си.

Тина обръщаше повече внимание на богатите дрехи на придворните, отколкото на самите тях. В резултат не забеляза присвитите очи на лейди Хауард, графиня Съри, насочени към нея, нито тези на сина й Едмънд, които я наблюдаваха от другия край на залата. Тъкмо оглеждаше един тъмночервен жакет, под който се подаваше бяла дантелена риза, когато погледът й случайно се вдигна нагоре към късо подстриганата брада и накъдрената яка. Видя срещу себе си познатите очи на лорд Хауард.

Очевидно той я наблюдаваше. Тина изпита огромно облекчение, че я бе забелязал и му изпрати ослепителна усмивка. В отговор получи топло кимване в знак, че благородникът я е познал. За пръв път през този ден младата жена можеше да диша по-свободно.

Едмънд Хауард видя погледа, който баща му отправи към блестящата красавица, и изруга под нос. Притежаваше достатъчно разум, за да не съперничи на баща си. Тина нямаше представа, че лорд Хауард току-що я бе спасил.

Накрая масите бяха разчистени, останаха само чашите с вино и сладкишите. Хенри Тюдор се гордееше с това, че всяка вечер караше придворните си да падат под масата от преливане и преяждане. Шамбеланът се поклони пред Тина, после я заведе при канцлера. Той забърза с нея към платформата, преди в залата да се появят борците и да отвлекат вниманието на краля. Кралят мигом загуби интерес към храната, когато пред очите му се изправи прекрасната млада жена, която бе зърнал още по време на утринната литургия.

Тина се отпусна на пода, в дълбок поклон, все едно отдаваше почит пред някое божество.

Разположените наблизо очи на Хенри светнаха алчно, когато зърнаха полуразголената бяла гръд, подаваща се съблазнително изпод сребристите къдрички.

— Лейди Валентина Кенеди носи писмо на Ваше величество от кралица Маргарет Шотландска.

Хенри протегна ръката си, за да бъде целуната от просителката, но Тина измъкна писмото от корсажа си и го постави върху едрата длан на краля. Хенри беше много по-заинтригуван от дамата, която бе изпратила сестра му, отколкото от писмото й. Хвърли го небрежно върху масата и покани младата жена да седне до него. Махна с подобната си на свински бут ръка към графа, който седеше на мястото. Благородникът мигом стана и изчезна.

Хенри наля вино в голямата си златна чаша, украсена със скъпоценни камъни, и я постави в ръцете на гостенката си. Тя потисна тръпката на отвращение, задето трябваше да пие от същата чаша, до която се бяха докосвали устните на Хенри Тюдор, и мило се усмихна.

— Не се притеснявай, скъпа — успокои я Хенри и уж покровителствено я потупа по коляното. — Ще споделим не само нашата чаша с теб.

Двама борци се поклониха пред краля, облечени само в тясно прилепнали панталони. Шампионът на краля носеше зеления цвят на Тюдор, докато съперникът му бе в яркожълто. И двамата бяха едри и тежки мъже и Тина си помисли, че цялото това изобилие на плът е доста отвратително. Хенри се наведе интимно към нея.

— Обзалагам се на една целувка, че моят шампион ще победи твоя претендент.

— Сир, той не е мой претендент. Аз не разбирам нищо от борба.

— Това не е много спортсменско от ваша страна, милейди. Аз ще ви обясня всичко, което е нужно да знаете за борбата — отметна глава назад и се разсмя на собственото си остроумие, после приглади червеникаворусата си брада. Хенри, също като някое пораснало момче, искаше да блесне пред тази привлекателна жена. — Моят шампион е най-добрият. Никой не може да си съперничи с него, с изключение на мен, разбира се — очите му гордо блеснаха. — Бихте ли желали да видите как ще го преборя?

Това бе последното нещо, което би искала да види. Устните й се разтвориха, за да си поеме въздух, а Хенри реши, че е изпаднала в захлас пред него.

— Хайде, скъпа, заложи на мен, а аз ще спечеля за теб каквато награда си избереш.

Тина си припомни за писмото, което искаше той да прочете и промърмори:

— Никоя дама не е имала по-високопоставен шампион, сир.

Хенри хвърли жакета и кадифената си шапка на един от придворните и слезе от платформата, съпровождан от одобрителни и окуражаващи възгласи. Тина изпита облекчение, че смята да се бори, без да сваля ризата си. Нямаше никакво желание да вижда голото туловище на този огромен Тюдор.

Спектакълът, разиграващ се пред очите й, й се стори нелеп и уродлив. Две едри тела, с преплетени ръце и крака, се извиваха, бутаха и теглеха, докато лицата им се зачервиха и изпотиха. Тя разтвори ветрилото си, за да прикрие отвращението си. Кралският шампион бе много добър в играта. Той се представи като достоен противник на краля до последната минута, когато изведнъж рухна на земята като повалена кегла. Придворните избухнаха във възторжени овации и вдигнаха чашите си, за да пият тост в чест на победителя.

Хенри вдигна ръце, приемайки жадно угодническото възхищение. Той бе непобедимият шампион на Англия, независимо дали спортът бе борба, тенис, турнир или лов. Смяташе да добави и съблазняваното към дългия списък. Един от придворните му помогна да си облече жакета и той се наведе към Валентина, разперил подобните си на наденица пръсти.

— Избери си някоя от тези дрънкулки, скъпа, не се срамувай!

— Аз не искам бижута, Ваше височество — тихо каза Тина. — Всичко, за което ви моля, е да прочетете писмото, което ви донесох.

Хенри счупи печата и прегледа набързо съдържанието му.

Внезапно стисна недоволно устни.

— Никой не ми е докладвал, че този самозван лорд Венджънс е бил пленен.

— Не е бил пленен, Ваше величество. Лорд Дъглас не е престъпният пират!

Очите на Хенри светнаха алчно, когато погледна към устните й, а след това към красивите й гърди. Мисълта как Дъглас я обладава разпали въображението му, както един ученик би се развълнувал от някоя мръсна картина.

Нацупи устни и рече с престорено скромен тон:

— Ти си сключила временен брак с този Дъглас, така ли?

— Да, сир — тихо отвърна младата жена.

— Един доста безнравствен шотландски обичай, който противоречи на законите в Англия. Това си е чист разврат. Живеете заедно и споделяте едно легло без благословията на църквата — облиза устни. — Ще отречеш ли, че си негова любовница?

Тина разпери ветрилото си и започна да го вее гневно.

— Това е древна и почитана традиция в моята страна, сир. Лорд Дъглас е мой съпруг във всяко едно отношение — докато изговаряше думите, осъзна, че са самата истина. Рам Дъглас бе неин съпруг и тя знаеше, че никога няма да му измени.

Хенри улови ръката й и я стисна силно, когато тя се опита да я измъкне.

— Съпруга и държанка — дрезгаво прошепна той, — много изкушаваща комбинация! Плащат ли ти за услугите в леглото?

Страните й пламнаха, но не от срам, а от гняв. Хенри се наслаждаваше да я дразни. Започна да гъделичка дланта й, а пръстът му се плъзна съблазнително по китката й. После поднесе ръката й към устните си и я облиза с език.

Тина усети как й се повдига и за миг се ужаси, че ще повърне пред кралската особа. Преглътна с усилие и се помоли мислено дано не се изложи.

Графиня Съри бе сериозно обезпокоена. Тя видя как канцлерът представи Валентина Кенеди на краля и видя писмото в ръката й. То можеше да бъде или от краля, или от кралицата на Шотландия и сигурно бе пълно с лъжи за семейство Хауард. Нямаше време да сподели подозренията си със съпруга си, само му прошепна незабавно да се присъедини към краля. Когато видя граф Съри да приближава, той го повика с дебелия си пръст. Хауард бе пронизан от лошо предчувствие в мига, в който малките, лъскави очички на монарха се впиха в лицето му.

— Защо не ми е докладвано за пленяването на неуловимия лорд Венджънс? — с измамно тих глас попита Хенри.

— Ваше величество, едва днес получих вест от сина си Томас, че „Отмъщение“ е бил забелязан край Фламбъро Хед. Един информатор му съобщил, че предстои нападение над Кингстън и адмиралът незабавно разработил план да залови лорд Венджънс и неговия кораб „Отмъщение“ в река Хъмбър.

Хенри потропа замислено с пръсти.

— Твоята информация съвпада с тази на Маргарет. Очевидно лорд Дейкър е арестувал този Дъглас и го е отправил с кораб в Лондон. Как е могъл да оплеска така цялата работа?

Тъй като лорд Дейкър бе съперник на Хауард, той се възползва от възможността да очерни репутацията му. Сви рамене.

— Както навярно си спомняте, Ваше величество предложи голяма награда за залавянето му.

Пръстите на Хенри забарабаниха по-силно.

— Трябваше да ми бъде докладвано веднага след като този прочут шотландец е бил докаран в кулата! Макар че очевидно това не е неуловимия лорд Венджънс, все пак може да се окаже доста ценен на масата за преговорите.

Ледена ръка стисна сърцето на Тина.

— Предполагам, че се познаваш с очарователната лейди Кенеди? — попита Хенри, без да откъсва поглед от лицето на графа.

— Разбира се, сир — лорд Хауард се поклони елегантно пред дамата. — Тя е една от любимките на кралица Маргарет — импровизира благородникът. — Нейната красота е легендарна.

Хенри винаги усещаше похотливите желания и сега се развесели, че достолепният граф Съри копнее за момичето до него.

— Искаме лейди Кенеди да се наслади на посещението си в нашия двор. Разчитаме на теб и твоята съпруга — Хенри подчерта последните думи — да направите всичко, което е по силите ви, за да й служите най-предано.

Хауард разбра, че е бил предупреден да пази новата плячка на краля, така че веднага щом Хенри го освободи, той отиде да потърси съпругата си.

— Тя е донесла съобщение от кралицата. Няма за какво да се тревожим. Той ме помоли да я наглеждам.

— Струва ми се, че Хенри вече го прави и без твоята помощ — сухо отвърна жена му. — Прилича на куче, докопало кокал.

— Това беше доста безвкусна забележка — скастри я Хауард. Съпругата му много добре го разбираше, затова побърза да се нагоди според желанията му. Лорд Хауард искаше Огнената Тина за себе си и очакваше от нея да разсее съмненията на краля.

Лейди Хауард се присъедини към Елизабет Блънт и пося в сърцето й семето на тревогата.

— Елизабет, Негово величество най-безсрамно те пренебрегва, но ти не бива да му се сърдиш. Лейди Кенеди има репутацията на доста развратна жена.

— Нима? — промърмори Беси. Тя тайно се надяваше тази нощ Хенри да задоволи ненаситните си нужди някъде другаде, но проклета да бъде, ако му позволи да я унижава, като открито ухажва онази кучка Кенеди! Хвана под ръка графиня Съри и двете се запътиха към краля. Беси се поклони дълбоко пред него, давайки му възможност да се наслади на пищните й гърди.

— Ваше величество ослепи всички с тази великолепна демонстрация на физическа сила. Сир, в цяла Англия нямате равен на себе си.

Тина си помисли, че ласкателството бе прекалено явно и всеки би се усъмнил в неговата искреност. Хенри обаче засия от удоволствие.

— Ти много често имаш възможност да гледаш моите представления, Беси. Предполагам, че можеш да свидетелстваш, че съм неуморим.

Сцената от лабиринта оживя в съзнанието на Тина. Извърна се към краля и рече задъхано:

— Моля да ме извините, Ваше величество. Чувствам се доста зле. Сигурна съм, че лейди Хауард ще бъде достатъчно любезна, за да ме придружи до стаята ми.

Хенри я погледна многозначително и рече:

— До скоро — после я остави на грижите на графиня Съри, извика да му налеят още вино и плъзна месестата си ръка по задника на Беси Блънт.

Тина се отпусна в креслото пред камината в стаята си и изрита обувките си. Чувстваше се напълно изцедена. Напрежението от присъствието на Хенри Тюдор бе непоносимо. Докато свинските му очички я оглеждаха лакомо, тя имаше чувството, че е омърсена. Ала когато я докосна, изпита чувството, че е осквернена навеки. И все пак това бе нищожна цена за свободата и живота на Рам.

Ейда развърза връзките на роклята й.

— Изглеждаш като ходеща смъртница. Яла ли си нещо днес?

Тина поклати глава.

— Защо не хапнеш поне малко плодове? — настоя вярната й прислужница.

Тина си избра една круша и изяде няколко хапки.

— Би трябвало да съм благодарна. Предполагам, че вечерта беше безспорен успех. Най-после ме представиха на краля, който прочете писмото, а в замяна аз му позволих да ме опипа.

Ейда усети безпокойството в гласа й.

— Ейда, боя се, че Хенри ме желае, а той получава всичко, което предизвика интереса му. Перчи се пред мен също като някой разгонен бик. Пребори се с шампиона си по борба и се поти като свиня.

— И кое от двете е — бик или свиня? — пошегува се Ейда, опитвайки се да разсее мрачното й настроение.

— Мисля, че вече е убеден, че Рамзи не е лорд Венджънс, но той не смята да изпуска могъщия Дъглас от алчните си нокти.

— О, скъпа, та ти си направила чудеса. Най-важното е, че си отстранила заплахата от бесилото, която тегнеше над главата на Рам.

— Може би — въздъхна Тина. — Бедата е, че щом съм си поръчала музиката, ще ми се наложи да платя на музиканта.

Ейда сви философски рамене.

— Това е мъжки свят, любов моя. За всички услуги трябва да се заплаща, но доколкото знам ти винаги си успявала да получиш повече от това, за което си платила. Рам ще те убие, ако узнае, така че се постарай никога да не разбере — додаде тя.

— Той ще ме намрази завинаги — тъжно отбеляза младата жена. — Аз също ще се мразя до края на дните си.

— Ако си достатъчно умна, той никога няма да научи — настоя прислужницата.

„Но аз ще знам!“ — помисли си Тина.

— Дай да закача роклята ти — Ейда й помогна да свали сребристо черната дреха. После подложи една табуретка под краката й, за да си почине пред огъня.

Докато се взираше в пламъците, Тина се пренесе в близкото минало. Виждаше Рам сред децата в Очилтри. Неговата нежност я бе покорила. Повече от всичко копнееше да му роди дете. Постепенно очите й се затвориха, главата й се отпусна върху облегалката на креслото и сънят я обори. Ейда я остави край огъня, облечена само в черната долна риза и отиде да си легне.

Тина отвори очи и примигна. Някой чукаше на вратата на стаята. Сложи ръка на резето и попита:

— Кой е?

— Аз съм, мила моя, лорд Хауард. Нямахме възможност да си поговорим насаме пред очите на краля и целия Двор.

Тина искаше услуга от този мъж и провидението й го бе изпратило. Нито за миг не помисли да откаже да го пусне в стаята си, макар да бе само по долна риза. Запита се колко ли е часът и колко дълго бе спала. Вдигна резето и се огледа за пеньоара си, но навярно Ейда си бе легнала, без да го извади от гардероба.

— Моля да ме извините за облеклото ми, лорд Хауард, но искам да ви помоля за една голяма услуга.

Той вдигна ръка към устните си с галантен жест.

— Скъпа моя, ще направя всичко, което е по силите ми. Много добре знаеш колко много те харесвам.

Малки предупредителни звънчета зазвъняха в главата на Тина и тя се отдръпна от посетителя си.

— Страхът за лорд Дъглас ме накара да измина целия път от Шотландия до тук. Поболях се от тревога по него. Моля ви, напишете ми пропуск, за да мога да го посетя в кулата. Кралят ме увери, че ще ми помогнете, скъпи лорд Хауард.

— За мен е огромно удоволствие да ви услужа, лейди Валентина. Сигурен съм, че в замяна ще проявите щедростта си към мен.

Дъхът й заседна в гърлото. Мили Боже, ето още един, който искаше сексуални услуги! Винаги ли по този начин се уреждаха сделките между мъжете и жените? Хауард бързо приближи към нея и я взе в обятията си. Устните му покриха нейните и той се притисна силно към мекото й тяло, за да усети колко силно го е възбудила.

Тина се отдръпна.

— Милорд, пропускът!

Щом подпишеше документа, смяташе да му каже, че брат й спи в съседната стая.

Без да изпуска ръката й, благородникът отиде до бюрото и взе перото. Усмихна й се.

— Ти вече не си онази малка и неопитна девственица, с която се запознах в Единбург — сгъна листа и го пъхна игриво между гърдите й. — Хайде, ела. Искам да ми отдадеш сладостта си. Прихвана я и понесе към леглото.

Той бе много по-силен от нея и младата жена се изплаши.

— Лорд Хауард — проплака тя, — как се осмелявате да ме насилвате против желанието ми! Моят брат ще ви убие за това, сър!

Един панел в дъбовата ламперия се отмести и в отвора се появи масивната фигура на Хенри Тюдор в халат, поръбен с кожи от сребриста белка. Ченето на Хауард увисна. Мигом осъзна, че е направил непростима грешка. Огнената Тина бе само по долна риза, защото очакваше краля! Заемаше тези стаи, които се намираха под покоите на краля, заради тайната вътрешна стълба, свързваща двата апартамента.

Хенри стисна сурово устни.

— По този начин ли се отнасяте към дамата, на която обещах помощта и закрилата си? — прогърмя гневният му глас.

Тина изпадна в паника от компрометиращата ситуация, в която се бе оказала. Хенри Тюдор бе толкова непредсказуем, че можеше като нищо да ги изпрати в тъмницата.

— Потресен съм от безнравственото ви поведение, Съри. Нито един джентълмен от моя Двор не може да насилва една дама. Нима не виждате, че бедното дете е разстроено? Полагам такива огромни старания да установя строг морал в моя Двор, а после се случва нещо подобно и всичките ми усилия отиват по дяволите!

Тина не можа да повярва на ушите си. Хенри Тюдор бе най-големият лицемер, когото бе срещала! Обаче изглежда напълно вярваше на това, което приказваше в момента.

— Сега ни оставете. Ще ми докладвате утре сутринта. Започвам да се съмнявам дали ще е правилно да ви назнача за свой главнокомандващ.

Съри сковано се поклони.

— Веднага си тръгвам, Ваше величество. Уверявам ви, че интересът ми към лейди Кенеди е изцяло бащински.

Ейда се бе събудила и слушаше от другата страна на вратата. Чу, че лорд Хауард си тръгна и разбра, че сега Тина е сама с краля. Не можеше да направи нищо. Щеше да й струва не само живота, ако застане между краля и неговото удоволствие. Тина Кенеди вече бе истинска жена. Би трябвало да знае как да се справи с Хенри Тюдор…

Валентина виждаше краля през мъглата от сълзи. Устните й трепереха и Хенри седна и я притегли в скута си.

— Стига, стига, миличка… вече си в безопасност — с покровителствен тон рече той и я потупа нежно по ръката. Започна да я подрусва на коленете си, сякаш бе малко дете, което е паднало и си е ожулило лакътя. — Успокой се, мъничката ми, избърши сълзите си — Затършува из джоба на халата за кърпичка и накрая я измъкна със замах, също като фокусник, който вади зайци от шапката си. — Ето! — избърса внимателно мокрото й лице.

— Мирише на корени от перуника — промълви Тина между хълцанията и примигна насреща му със замъглените си очи.

— Точно така, миличка. Каква умница си ми ти! Ммм, а ти ухаеш на фрезия, най-финия парфюм.

Тина бе смаяна. Очевидно Хенри бе в настроение да си играе на „добрия татко и малкото момиченце“. Целуна я леко по устните.

— Ето, моите целувки ще те накарат да се почувстваш по-добре — рече той.

Ужасена от това, което можеше да последва, тя впери в него огромните си, невинни очи.

— Благодаря ви, сир — прошепна клетницата. — Моят брат спи в съседната стая. Ако се бе събудил и бе заварил лорд Хауард посред нощ в стаята ми, а мен само по долна риза, щеше да го прониже с меча си.

Кралят притисна пръст към устните си, а после и към нейните.

— Шшт, сладурчето ми. Ние не искаме да го будим. Сега ще те отнеса в леглото, но те предупреждавам занапред да заключваш вратата на стаята си.

Вдигна я и я отнесе в леглото, но преди да я положи върху него прокара пръст по гърдите й. Притисна устни към нейните и я насили да си разтвори.

— Утре вечер ще седиш до мен, докато циганите ни забавляват — прошепна в ухото й. — След това ще разтвориш прекрасните си бедра за мен и ще те любя така, че да ме запомниш за цял живот.

Хенри се наслаждаваше на очакването не по-малко, отколкото на самия акт. Мигът, в който една дама видеше огромния му член за пръв път, винаги му доставяше безкрайно удоволствие. Дори и за жена, която вече бе имала любовници, сношението с Хенри Тюдор бе сякаш отнемат девствеността й за втори път. Винаги успяваше да предизвика кървене, докато разпъваше ножницата на дамата с гигантския си меч.

Глава 34

Когато кралят си отиде, Тина зарови лице във възглавницата и плака, докато най-после се изтощи и заспа. Почти веднага я връхлетяха странни кошмари. Стоеше само по една прозрачна долна риза, опитвайки се да скрие гърдите си с огнената пелерина на косите си. Пред нея се виждаше безкрайна редица от мъже. Баща й я даде на Патрик Хамилтън; той я бутна в ръцете на Джеймс Стюарт, който на свой ред я прехвърли на Ангъс. В самия край на редицата стоеше Черния Рам Дъглас и я чакаше.

Единственият начин, по който можеше да стигне до Рам, беше да мине през всичките тези мъже. Ангъс я предаде на един тъмнокос слуга на Дъглас; слугата я побутна към иконома; икономът на шамбелана; шамбеланът я тласна към канцлера. Сега само двама мъже стояха между нея и целта й — лорд Хауард и Хенри Тюдор.

Докато минаваше от ръцете на канцлера в тези на лорд Хауард, тя погледна към Дъглас Буйната глава и внезапно разбра, че той я чака, за да я убие. Когато от ръцете на краля тя най-после ще се озове в неговите, той щеше да я унищожи. Извика и отвори очи, но сънят продължи. Отново имаше редица от мъже. Този път всеки държеше чаша, от която тя трябваше да пие. Не вярваше на никого от тях. Със страх, който едва не я задави, тя изпи чашата, дадена й от брат й Дейвид, после пресуши тези, които й поднесоха Гавин и Камерон. Следваха братовчедите Иън, Дръмонд и Джейми, последвани от Колин, който изглеждаше още по-осакатен, отколкото в истинския живот. После трябваше да пие от чашата на Лудия Малкълм, защото това бе единственият начин да стигне до Рам. Накрая достигна целта си и вдигна чашата на Рамзи към устните си. Изпи я покорно, с пълно спокойствие, макар да знаеше, че й бе дал отрова. Притисна колене към корема си и извика от болка. Отвори очи, но явно все още сънуваше. Хийт бе там, но странно защо косата му бе червена като на братята й и тя започна истерично да се смее. Хийт я разтърси.

— Престани, Тина, аз съм Хийт.

Младата жена го погледна изумено.

— О, Господи, помислих, че си част от кошмара ми! Каква е тази червена коса?

— Това е перука. Никой няма да повярва, че съм Кенеди, ако не съм с червена коса. Сдоби ли се с пропуска?

— Да, да, взех го. Къде, по дяволите, се дяна тази хартия? — за миг-два не можа да си припомни, после пъхна трескаво ръка под ризата си и измъкна скъпоценния лист. Внезапно започна да трепери. — О, Хийт, мразя това място. То е истински кошмар, независимо насън или наяве. Никога, никога няма да стигна до него.

— Ето, Ейда ти носи горещ чай. Искам да се облечеш топло. Отиваме към реката.

— Реката? — попита тя и обви пръсти около чашата, за да ги стопли.

— Гледай — Хийт очерта въображаема линия върху завивките. — Тук са реката и пристанът. Ще се качим на лодка, ще прекосим Трейтър Бридж, после Трейтър Гейт, която води към Томас Тауър, ще минем по водите на крепостния ров и точно на отсрещната страна е Кървавата кула, която е част от вътрешната крепостна стена.

— Трябва ли да минем през Трейтър[1] Гейт, за да стигнем до него? — потрепери Тина. — Аз не съм го предала, макар той да вярва в противното.

— Тина, стегни се. Мисли за всичко като за едно вълнуващо приключение — хвърли й една ленена кърпа. — Яж!

Тя смръщи нос и предпазливо попита:

— Какво е това?

— Господи, сигурно пак си мислиш, че ти предлагам таралеж. Това са овесени питки.

Тина ги изяде покорно и изпи чая.

— По-добре ли се чувстваш? — попита Ейда.

— Не! — с отчаян глас отвърна младата жена.

— Не ми казвай, че си изгубила бойния си дух — скара й се Хийт. — Усмихни се и ощипи бузите си, за да се зачервят. Ако Рам те види в този вид, ще си помисли, че вече са подписали смъртната му присъда.

Тина отметна завивките и скочи от леглото.

— Ейда, приготви ми някоя елегантна рокля — как можеше да се държи толкова малодушно! Всичко, което трябваше да направи, бе да си запуши носа и да отдаде тялото си на Хенри Тюдор. Ако не може да очарова тази тлъста грамада и да издейства свободата на Рам, значи не струва нищо като жена.

Ейда й донесе роклята в прасковен цвят с плисирания корсаж и ниската талия, а Хийт отвори гардероба и извади разкошната самурена пелерина.

— Като ще е гарга, рошава да е — промърмори младият мъж, а тя протегна ръце и го прегърна с обич. Беше много по-привързана към своя полубрат, отколкото към родните си братя.

Тина никога досега не бе изпитвала такава огромна благодарност към Хийт за подкрепата му, както в тази мрачна утрин, когато слязоха от лодката на кея при Тауър. Докато плуваха надолу по Темза, я обзе някакво безразсъдно въодушевление. Обаче, когато се показаха зловещите очертания на Тауър, коленете й омекнаха и сърцето й заблъска в гърдите. Не знаеше кое й всява по-голям ужас — страшната крепост или мисълта за обвиняващите очи на Черния Рам Дъглас.

Остана малко изненадана, че пропускът, подписан от граф Съри, им осигури безпрепятствено преминаване през Трейтър Гейт. Тази изненада прерасна в изумление, когато ги пуснаха да влязат и в Кървавата кула. Придружени от пазача, те минаха покрай три килии, преди да спрат пред четвъртата, залостена с железни решетки. Тъмничарят им даде строги инструкции, преди да отключи вратата.

— Ще ви заключа със затворника. Повикайте ме, когато искате да си тръгнете.

Двамата Кенеди кимнаха в знак на съгласие и тежкият ключ се превъртя в ключалката.

Когато Рамзи видя Валентина, не бе сигурен кое иска повече — да я целуне или да я убие. В гърдите му се надигна огромна вълна от любов, задето рискуваше живота си, за да го спаси. Ала в същото време му се искаше да я разтърси силно и да й влее малко здрав разум. Тя бе толкова безразсъдна, толкова нехаеща за опасността, надвиснала над главата й, че това го ужасяваше. Само като я зърна, всичко у него сякаш се преобърна. Сърцето му бясно затуптя, а кръвта запя във вените му от безумната радост да бъде заедно с нея. Щом тази жена му вярваше и беше до него, той вече бе способен на всичко!

Тина едва дишаше от вълнение, но погледът й бързо се плъзна от главата до петите му, за да види дали е лошо ранен. Облекчението, че е здрав, бе толкова огромно, че й се зави свят и тя си помисли, че ще припадне. Обичаше го с цялото си сърце и щеше да направи всичко възможно на тази земя, за да възвърне свободата му. Трябваше да го накара да й повярва, че тя не го бе предала и да му обясни, че никога не бе очаквала такава подлост от брат си Дейви. Но преди да намери думите, с които да го убеди в своята вярност, Хийт сложи червената перука върху главата на Рам и метна пелерината си през раменете му.

— Англичаните събират войските си като полудели — бързо заговори циганинът. — Имат гарнизони в Ковънтри, Глостър, Лестър, Нотингам, Манчестър, Йорк и Нюкасъл, в Карлайл и Берик, както вече знаеш. Пристанищата са пълни с кораби и трескаво се обучават екипажи. Армията вече наброява между двадесет и тридесет хиляди войници. Обаче има и добри новини — преди да нападнат Шотландия, смятат първо да водят война с Франция.

— Добре свършена работа, човече! — възкликна доволно Рам. — Но не мога да ти позволя да заемеш мястото ми.

— Моят брат бе този, който те предаде — отвърна Хийт. — За мен е въпрос на чест да поправя стореното от него — ухили се. — Ти в замяна ще трябва да заемеш моето място. Ще ти се наложи да забавляваш краля и целия двор в Гринуич. Готов ли си да яздиш прав върху понита и да хвърляш ножове?

Тина ужасено ги изгледа. Те взимаха нещата в свои ръце и най-безразсъдно искаха да си разменят местата.

— Рам, не! Аз мога да убедя краля да те пусне.

Той я сграбчи за раменете, а тъмносивите му очи се впиха като кинжали в нея.

— Бих предпочел да те видя мъртва, отколкото да молиш за услуга Хенри Тюдор!

— Вървете по дяволите и двамата! Как ще понеса това, което смятате да направите? — ужасено изпъшка младата жена.

Ръцете му я стиснаха здраво, сякаш искаше да й предаде от силата си.

— Тихо, хитрушо — докосна с устни челото й.

— Твоята работа още не е свършила, Тина — с нисък глас се обади Хийт. — Трябва да отидеш право при краля, да устроиш гневна сцена и да заявиш, че затворникът не е Рам Дъглас — ухили се на Рам и двамата си стиснаха ръцете в мълчалива клетва за вярност. — Зара те очаква.

Очите на Тина гневно блеснаха, но Рам я притегли към себе си и я притисна към гърдите си.

— Извикай пазача.

Страхът й, преди да влезе в килията бе нищо в сравнение с ужаса, който изпитваше, докато излизаха, но тъмничарят не обърна внимание на мъжа, който я придружаваше.

Двамата седяха един срещу друг, докато лодкарят ги откарваше обратно към Гринуич. Не смееха да се докоснат, освен с погледи. Сърцето му се свиваше от мъка като гледаше колко крехка и беззащитна изглежда любимата му и колко са дълбоки сенките под очите й.

Тина прехапа устни, за да възпре отчаяния си вик, когато вятърът разтвори яката на ризата и разкри дълбокия белег на шията му, оставен от желязната верига. Имаше хиляди неща, които искаше да му каже, но всички останаха неизказани. Гърлото й се бе стегнало от вълнение и тя знаеше, че ако изрече само една дума, ще изгуби самообладание.

Опита се да прочете какво се таи в сърцето му, но лицето му представляваше мрачна и непроницаема маска. Едно нещо бе сигурно — тя може и да бе уязвима, но Рам Дъглас — не. Той бе по-здрав от стомана, по-твърд от гранит. Тина решително преглътна сълзите си и се закле да не плаче пред него. Дали щеше да я помисли за смела жена или по-скоро за безсърдечна? Имаше ли значение какво изобщо си мисли той? Осъзна, че мнението му за нея означава много повече отколкото животът или смъртта. Само ако можеха да избягат заедно, ала не можеха. Тя бе затворница, също като Хийт в каменната килия.

Докато Рамзи гледаше как дребната фигурка на любимата му жена се изкачваше по стълбите на двореца Гринуич, погледът му омекна и стомахът му се сви на топка от притеснение за нея. Бе изложила живота си на опасност, за да го спаси. Сега любимият й брат се намираше в лондонския Тауър. Рам стисна сурово устни; знаеше, че тя бе готова да заплати всякаква цена, за да спаси циганина.

Инстинктивно Тина усещаше, че единственото, което можеше да я спаси, бе гневът. Докато се носеше по коридорите на двореца Гринуич, ядът й се разгаряше все повече и повече. Запъти се право към личните покои на Хенри Тюдор и спря чак в приемната. Един гвардеец пазеше пред вратата, а канцлерът стоеше между нея и пазача.

— Лейди Кенеди, боя се, че тази сутрин Негово величество е зает.

Тя повдигна вежди и го удостои с ледения си поглед.

— Предполагам, че е с лорд Хауард.

— Да, милейди. С граф Съри е.

— Моята работа засяга и него — отмина го и застана пред стражата.

— Спри я! — извика канцлерът.

Гвардеецът препречи вратата с алебардата си, а канцлерът ужасено извиси глас:

— Не можете да видите краля!

Златистите й очи светнаха предизвикателно.

— Не мога ли? — попита тя, отметна глава и нададе силен вик. След две секунди вратата се разтвори и Хенри Тюдор се появи на прага.

Тя размаха пропуска, който лорд Хауард й бе подписал.

— Мъжът в кулата не е Рам Дъглас! Какво сте направили с моя съпруг?

Изтича към краля и го заудря с юмручета по широките гърди.

Пазачът изпусна алебардата си, сграбчи ръцете й и ги изви на гърба. Валентина мигом припадна и грациозно се свлече на пода.

— Пусни дамата! — нареди кралят и се наведе, за да я вдигне. Отнесе отпуснатото й тяло в покоите си и я положи на коленете си. Потупа нежно бузите й, докато тя отвори очи. Наблюдаваше безпомощно как златистите й очи се наливат със сълзи.

— Вие сте го убили… знам, че сте го убили! — зарида младата жена.

— Моя скъпа лейди, не сме убивали никого. Каква е цялата тази работа, Съри? — строго попита кралят.

— Аз… аз дадох на лейди Кенеди пропуск, за да посети Дъглас в кулата — запелтечи лорд Хауард. — Не виждам нищо лошо в това.

— Нищо лошо ли? — извика Тина. Самурената й пелерина се свлече от раменете, разкривайки прасковената рокля, която подчертаваше изящната й гръд. — Ваше величество, помогнете ми!

— Успокой се и се овладей, миличка — кралят говореше като на някое малко капризно дете. — Хенри ти обещава, че най-подробно ще проучи този въпрос. Сега искам да отидеш в стаята си и да си починеш. Ще бъда много ядосан, ако нещо помрачи днешния празник — погледна остро и многозначително към Съри, но думите му бяха предупреждение и към Тина.

— Съжалявам, Ваше величество — разкаяно промълви тя. — Обещавам ви, че ще бъда послушна. Знам, че вие ще се погрижите за мен.

Той я потупа благодушно и целуна върха на главата й, преди тя да стане от скута му. Щом си излезе, Хенри извърна обвиняващия си поглед към Съри.

— Ти прекара доста време в шотландския двор. Можеш ли да познаеш този Рам Дъглас?

— Със сигурност мога, Ваше величество.

— Тогава изпрати да доведат проклетника и да сложим край на този фарс — раздразнено заповяда кралят.

Два часа по-късно лорд Хауард се върна, за да докладва. Казаха му да почака. Благородникът кръстосваше нервно из приемната, докато Блъф крал Хал задоволяваше страстите си с Беси Блънт. Всичко у нея дразнеше Хенри. Защо косата й бе толкова безцветна? Господи, та тя бе дебела като крава! Не можа да го възбуди както трябва, а той се бе изпразнил само два пъти! Беси се разплака и си тръгна, подсмърчайки, което не беше нещо ново през последните дни.

Хенри приближи до вратата. Искаше да участва в състезанието по стрелба с лък и сега се сърдеше на Съри заради тази бъркотия с шотландеца, която проваляше удоволствието му.

— Е? — прогърмя той.

— Ваше величество, лейди Кенеди казва истината. Мъжът в тъмницата със сигурност не е Рамзи Дъглас.

— Тогава, кой, по дяволите, е той? — избухна Хенри.

— Ъъ… той не пожела да каже, сир. Каза, че ще разкрие самоличността си само пред Ваше величество.

— Нима нищо в това проклето кралство не може да стане без мен? О, върви и го доведи. Само бъди сигурен, че е добре окован, преди да го въведеш при мен.

Хенри рошеше нервно брадата си, очаквайки връщането на Съри. Какви дяволски заговори се готвеха на север от границата? Защо, по дяволите, Маргарет толкова настояваше да спаси кожата на някакъв си шотландец? Или е била принудена да напише писмото? Хенри изгледа свирепо мъжа, когото двамата пазачи въведоха в покоите му. Китките и глезените му бяха в железни окови.

— Кой, по дяволите, си ти? — властно запита кралят на Англия.

Високият и тъмнокос млад мъж пристъпи към монарха и тихо промърмори нещо. Хенри се изкиска и погледна с нови очи на този красив млад дявол. После отметна глава назад и едрото му туловище се разтресе от смях. Мили Боже, нищо чудно, че Маргарет нямаше търпение да си върне хубавеца!

— Как, по дяволите, се остави да те арестуват?

— Един мъж в моето деликатно положение има много ревниви врагове — отвърна Хийт.

— Така си е — подсмихна се Хенри. — Съри, свали проклетите окови от човека. Днес празнуваме Вси Светии. Ще бъдеш мой гост и ще се присъединиш към веселието. А довечера циганите ще ни забавляват.

Хийт разтри китките си.

— Много съм поласкан от поканата, Ваше величество, но не смея да се задържам повече. Една наша обща позната, която няма да назова, отчаяно се нуждае от услугите ми. Може би в недалечно бъдеще ще мога да окажа безценна услуга на Ваше величество. Давам ви думата си — тържествено се закле младият циганин и сведе глава.

Когато Хийт си отиде, Хенри издаде две заповеди:

— Последвайте го, а докато не съм забравил — искам слугите много внимателно да наблюдават брата на лейди Кенеди, когото още не съм виждал.

Малко по-късно Хенри и придворните му се отправиха към игрището, където щеше да се проведе състезанието по стрелба с лъкове.

„Каква потайна кокетка е Маргарет — помисли си кралят, — но, какво, по дяволите, ще кажа на малката червенокоска?“

В този миг малката червенокоска трескаво събираше багажа си.

— Довечера ще облека бялата рокля и ще си сложа изумрудената огърлица. Всичко останало прибери.

— Ще имаш нужда и от пелерина. Есента вече настана и в Англия — каза Ейда.

— Да, ще облека зелената кадифена пелерина.

— Добър избор. Хенри ще си помисли, че си облякла цветовете на Тюдорите.

— Може да си мисли каквото ще, но проклета да съм, ако ме завари тук, когато тази вечер се появи през тайния панел в стената. Отнеси багажа в конюшните и кажи на мъжете да запазят стаи в странноприемницата. Дай им златни монети, за да платят.

На вратата леко се почука и двете жени мигом млъкнаха. Ейда отвори леко и видя един паж с писмо в ръка.

— Негово величество желае лейди Кенеди да го придружи на състезанието с лъкове — обяви момчето.

— Благодаря ти — усмихна му се Тина и му подаде една сребърна монета. — Заведи ме при краля.

Пажът се подчини с удоволствие. Обикновено, когато носеше съобщения, получаваше само по някой сладкиш, а се случваше и здравата да му издърпат ухото. Тина последва младежа през градините на двореца, минаха покрай игрището за крикет и влязоха в големия парк, където се намираше поляната за състезанието с лъкове. Всички в двора поздравяваха младата жена. Получаваше ниски поклони и възхитени погледи от мъжете, както и любезни поклони от жените. Страните й пламнаха. Явно всички мислеха, че е последното завоевание на краля, и младата жена наистина се срамуваше от себе си.

Когато най-после пристигнаха, състезанието, както и залозите, бяха в разгара си. Тина застана сред останалите зрители — още една кукла, която ръкопляскаше на точния мерник на краля и високо се смееше на остроумията му. Стоя търпеливо около час, докато Хенри хвърляше стрелите си и пиеше бира. Той отново беше безспорен победител и след като получи оглушителни ръкопляскания, награда и най-разточителни комплименти, най-сетне благоволи да забележи присъствието й.

— А, миличка, ела да се поразходим и аз ще се постарая да разсея тревогите ти.

Тина се поклони ниско, а похотливият му поглед не можа да се откъсне от гърдите й. След цяла минута той й подаде ръка, за да й помогне да се изправи.

— Оказа се, че през цялото време не сме знаели истинската самоличност на затворника. Какъв късмет, че дойде при мен! Предполагам, че си виждала джентълмена в двора на сестра ми?

— Ъъ… да, Ваше величество. Струва ми се, че той е личен приятел на кралица Маргарет.

— Благодарение на вас, милейди, мъжът вече е на път към Шотландия, което ми напомня за вашия лорд Дъглас.

Тина едва не припадна от облекчение.

— Да, сир? — промърмори тя.

— Нямам ни най-малка представа къде може да е той, но се обзалагам, че никога не е напускал пределите на Шотландия. Готов съм да се закълна, че се намира на повече от четиристотин километра от Гринуич.

„Аз пък съм готова да се закълна, че се намира на по-малко от четиристотин метра!“ — помисли си Тина, замаяна от облекчение. Повдигна се на пръсти и целуна радостно Хенри.

Той мигом се наведе към нея.

— Ще открия къде е твоя Дъглас, дори и да трябва да го търся през цялата зима. А междувременно ти ще оста еш при мен, защото така ще бъдеш в пълна безопасност. Нека се поразходим из лабиринта, миличка. В средата има една пейка, където ще бъдем далеч от любопитни погледи.

Тина се закова на място.

— Ваше величество — заекна младата жена, — аз изпитвам безкраен страх от лабиринти и затворени пространства, защото като дете веднъж бях заключена в гардероба — издърпа ръката си от неговата. — Само мисълта, че мога да попадна в лабиринт, ме кара да настръхвам от ужас! Извинете ме, сир.

Тина се обърна и хукна през градините. Спря чак в балната зала, където беше и Ейда.

Осъзна, че за пръв път от седмици изпитва глад. Напълни си една чиния със студено говеждо, взе халба бира и осведоми Ейда за последните събития.

— Аз не излъгах — каза Тина между хапките. — Кралят наистина ме ужасява!

Внезапно Тина срещна очите на един мъж, който я наблюдаваше. Той побърза да се извърне, но тя вече бе разбрала, че изпълнява нечии заповеди.

— Не поглеждай веднага, Ейда, но си имаме пазач. В момента е между нас и вратата. Мили Боже, ако слугите още не успели да отнесат багажа ми в конюшня, няма да успеят да се промъкнат незабелязано навън.

Ейда допи бирата си и се изправи.

— Най-добре е да си тръгнем поотделно. Той няма да може да последва и двете ни.

— Не, Ейда, не ме оставяй сама. Ще отидем в стаята ми. Кралят ще остане поне още няколко часа в парка.

Надяваше се, че дворцовият съгледвач не я бе проследил сутринта и не е видял, че е тръгнала с един мъж, а се е върнала с друг. Не, досега щеше да бъде арестувана, ако някой знаеше, че извършила нещо подобно.

Тина отправи гореща молба към Бога дано Рам не е бил проследен. Тогава си помисли за Хийт. Предполагаше се, че двамата не се познават, а ето че всеки момент той може да се прехвърли през прозореца и съгледвачът на Тюдор ще го види. Кръвта замръзна във вените й. Мили Боже, кралят наистина възнамеряваше да я задържи при себе си! Сигурно е усетил, че тя планира да изчезне. Хенри Тюдор бе ненаситен — щеше да я погълне без остатък.

За тяхно облекчение, когато влязоха в апартамента, видяха, че багажът вече е изнесен.

— Ще отида да се изкъпя и преоблека — решително рече Тина. — Не искай топла вода. Ще използвам тази в каните.

Ейда изпразни съдържанието на всички кани в изящната вана и Тина се потопи в хладката вода. След пет минути беше готова и Ейда й помогна да облече красивата рокля. Докато закопчаваше с треперещи пръсти изумрудената огърлица, си помисли колко много й се иска Рам да я види с прекрасната вещ, която бе избрал за нея. В следващия миг я прониза една непоносима мисъл: Той щеше да я види! Нали щеше да се представя за циганин!

[1] Traitor — изменник, предател (англ.). — Б.пр. ↑

Глава 35

Преди Тина да сподели тревогите си с Ейда, на вратата се почука. Кралят бе изпратил графиня Съри, за да я отведе на поляната, където щеше да се състои игра на сляпа баба. Тина смяташе, че тази игра е за деца, докато не видя как се забавляват с нея придворните в Гринуич. Играта бе просто извинение за джентълмените да милват дамите и да ги опипват, докато се преструваха, че нямат представа за самоличността на жената, която са уловили.

Всеки мъж с превръзка на очите бе подпомаган и подстрекаван от останалите, които бутаха дамите към ръцете, жадуващи да ги опипат. Находчивостта на Тина я предпази в началото, но когато дойде редът на краля да бъде с превързани очи, нямаше как да се измъкне. Томас Сиймор и Чарлс Брандън я поднесоха като на тепсия на Хенри, който успя да погали всяка част от тялото й, докато изреждаше имената на всички жени в двора, с изключение на нейното.

Празненството довечера щеше да се състои на открито, защото това бе последната възможност до следващата пролет. Тлъсти волове, елени, агнета и ярета се въртяха на шишовете над дълбоките, пълни с жарава ями. Бурета с октомврийска бира, ябълково вино и вино от Испания бяха изтъркаляни от мазето в двора и струпани около дървените маси, подредени в големия парк.

Разюзданата вакханалия бе представата на Хенри за отпразнуване на изобилната реколта. Масите бяха украсени с рогове на изобилието, пълни с плодове, а наоколо бяха пръснати огромни снопи от златни житни класове, отрязани от полетата същата сутрин.

За да се придаде на празненството атмосфера на селски панаир, на търговците бе позволено да разположат сергиите си в разноцветните павилиони. Предлагаха се печени кестени, гореща грахова супа, шкембе чорба, агнешка и свинска пача, желирани змиорки, задушени миди, стриди и охлюви, сиропирани сладкиши с карамел и различни видове пудинг.

Циганките разпънаха палатките си за гадаене и в късния следобед бяха в стихията си. Традиционните английски комедианти разсмиваха тълпата, а циганските музиканти се разхождаха наоколо, изпълвайки въздуха със странните си, затрогващи романси.

Гражданите на Лондон се бяха събрали около Гринуич, за да наблюдават как дворът се забавлява, и бяха изумени от разточителството, разкрило се пред очите им. Реката бе осеяна с малки лодки, а покрай брега гъмжеше от хора, излезли на пикник.

Тази вечер дамите и джентълмените от двора бяха облекли най-елегантните си и богати одежди. Мъжете засенчваха по разточителство жените със скъпите си дрехи и бижута, а тъй като вечерта бе хладна, им позволи да покажат най-последната мода във връхното облекло — богато избродирано палто без ръкави, което се обличаше върху жакета и падаше до коленете. Дрехата бе с подплънки и всички мъже изглеждаха широкоплещести и стройни.

Хенри се разхождаше из парка и опитваше от разнообразната храна и напитки. Лейди Валентина, която бе удостоил с благоволението си на празненството, се насилваше да се смее и да отговаря на всяко негово остроумие. Ейда вървеше след тях, понесла зелената кадифена пелерина на младата си господарка. Един от придворните на Хенри носеше неговото наметало, подплатено с хермелинови кожи.

Тина усещаше, че продължават да я следят. Напрежението в гърдите й нарастваше с всяка изминала секунда и й се искаше да изкрещи. Дори когато се хранеше на открито, Хенри настояваше масата му да е поставена върху платформа. Един от слугите донесе за Тина специален стол, украсен с богата дърворезба. Младата знаеше, че е център на вниманието, седнала върху високата платформа и заобиколена от десетки запалени факли, които осветяваха негово величество, краля на Англия.

Докато се поднасяха блюдата, акробатите и въжеиграчите изпълняваха номерата си, а придворните им хвърляха монети. Следваше танцуващата мечка. Животното следеше с едното си око камшика на треньора, а другото бе обърнато към Тина. Сърцето й се изпълни със съчувствие към нещатното диво създание, защото разбираше как се чувства. Помисли си, че би й доставило удоволствие, ако звярът се нахвърли върху някого и го разкъса.

После се появиха две млади циганки с група дресирани кучета. Изпълнението им развесели публиката, ала този път, вместо да хвърлят монети, джентълмените хвърляха големи мръвки. Това създаде истинска суматоха. Момичетата изгубиха контрол върху питомците си. Всички номера бяха забравени и кучетата се вкопчиха едно в друго в бой за вкусната плячка, лаеха, хапеха и размахваха сърдито опашки. Присъстващите изпаднаха във възторг и когато две от псетата не на шега се сбиха, Хенри и придворните му започнаха да залагат кой ще победи.

Когато се изпи и изяде количество достатъчно, за да нахрани половин Англия, масите се избутаха настрани. Предстоеше ново развлечение. Публиката посрещна с бурни ръкопляскания гълтача на огън, който хукна след кралския шут, опитвайки се да подпали задните му части.

Жонгльорите подхвърляха горящи обръчи с ослепяваща скорост. Пръснаха върху земята горящи въглени и един млад циганин мина бос по тях, но никой не се осмели да последва примера му.

— Тези цигани са много хитро и потайно племе — каза Хенри на Тина. — Всички са измамници. Във всеки номер има по някакъв трик — онова момче всъщност изобщо не стъпва с краката си по въглените.

Тина попиваше всяка негова дума и щедро сипеше комплименти, уверявайки го, че той е най-умният мъж на земята.

— Следва езда върху гърба на коня. Това наистина изисква умение — информира я Хенри, когато пред тях излязоха десетина бели понита.

Тина замръзна. Мургавият мъж, който балансираше върху гърба на първото животно, бе облечен в черни, плътно прилепнали панталони, а около врата му бе завързан червен шал. Не можеше да повярва на очите си! Това бе Рам Дъглас! Как, за Бога, се бе научил да прави такива безразсъдни неща? Всеки път стройното му и гъвкаво тяло сякаш се плъзгаше към земята, а в следващия миг се оказваше върху гърба на следващото пони. Пъргавите му крака подскачаха от едно животно на друго, докато те препускаха в лек галоп. Сърцето й се качи в гърлото — ако сбърка и се подхлъзне, щеше да бъде смачкан от копитата на конете. Потърси с поглед очите му и видя как гневно блеснаха, защото седеше до краля.

Хенри улови погледа й към красивия циганин и сложи собственически ръка върху коляното й.

— Струва ми се, че този млад проклетник ми завижда — самодоволно отбеляза той.

Уплашената Тина едва успя да промърмори:

— Всички хора завиждат на краля, Ваше величество.

— Ела да седнеш в скута ми. Нека го накараме да се пръсне от яд.

— Не, Ваше величество! — извика младата жена и уплашено се отдръпна. — Всички ни гледат.

Кралят се засмя.

— Ти си една малка срамежливка, която явно предпочита уединението — наведе се по-близо към нея и прошепна: — Иска ми се да те отвлека и да те отнеса на една от лодките ми, закотвена край реката. Ще отидем в един от дворците ми, където ще бъдем съвсем сами.

Тина извърна уплашено очи към мургавия ездач, който скачаше през горящите обръчи. Погледът, който той й хвърли, бе убийствен. За нейно облекчение, вниманието на Хенри се насочи към танцьорките, които в този миг се появиха на импровизираната сцена. Всички мъже изтръпнаха от желание, когато оскъдно облечените млади циганки се понесоха в ритъма на танца. Въртяха се все по-шеметно, а червените им поли се издуваха, разкривайки дългите им стройни крака и чувствените извивки на гъвкавите им изкусителни тела. Страстта бе в кръвта им и всеки мъж, който наблюдаваше проблясващите бели зъби и дългите черни коси, усещаше, че и неговата кипва от желание.

Ръката на Хенри вече не се задоволяваше само да я потупва по коляното. Тя се плъзгаше все по-нагоре и по-нагоре, а в същото време се опитваше да избута малката й ръка, която здраво стискаше, към огромната мъжественост между краката му. Циганките се понесоха между масите, дразнеха мъжете и удряха дайретата, като в последния момент се изплъзваха от алчните ръце, опитващи се да докоснат някое бедро или твърда гръд.

Музиката се извиси в кресчендо, после драматично секна. Пред краля бе поставена дървено колело, с яркочервена и черна мишена. Зара пристъпи напред — въплъщение на човешката саможертва. Кралят облиза устни, докато гледаше как красивата циганка покорно се остави да завържат китките и глезените й към колелото.

Тълпата ахна, когато излезе мургавият циганин с набор блестящи сребърни ножове. От устните на Тина се изтръгна сподавен вик. Мъжът бе Рам Дъглас и тя усещаше колко безразсъден и опасен може да бъде. Ако смяташе, че може да предотврати една война между Шотландия и Англия, като убие Хенри Тюдор, притежаваше достатъчно смелост, за да го стори. Хенри присви очи.

— Какво има? Познаваш ли този човек?

— Не, Ваше величество — отвърна тя и твърдо издърпа ръката си от слабините му. — Порязах си пръста на едно от вашите бижута.

— Сигурно е било нещо друго, хубавице — цинично се пошегува кралят. Наведе се напред, вперил поглед в колелото, което в този миг се завъртя. Мургавият мъж с тъмни искрящи очи, се прицели.

Никога в живота си Валентина не се бе чувствала по-напрегната. Чувствата бушуваха в гърдите й, а сърцето й биеше много по-бързо, отколкото се въртеше колелото със Зара, докато Рам хвърляше сребърните ножове. Беше ужасена, че Зара може да бъде ранена или убита. Ала още по-голям бе страхът й, че Рам ще хвърли смъртоносното острие към краля на Англия. Обаче това, което най-много я ужасяваше, бе какво ще стори след това с нея. Със сигурност бе видял как огромната лапа на Хенри милва тялото й, все едно че я любеше пред всички.

Да можеше всичко това да е само един кошмар, от който бързо да се събуди! Още не знаеше какво да предприеме, когато кралят се отегчи от циганите и забавленията и пожелае да го придружи. Младата жена затвори очи. Нямаше сили да гледа представлението, което така бе очаровало тълпата.

Когато поредния нож бе хвърлен и се заби точно между широко разтворените крака на момичето, близо до слабините й, присъстващите подлудяха. Дръжката на ножа приличаше на голям фалос, а Зара се гърчеше върху колелото, сякаш бе влязъл дълбоко в нея. Хенри сграбчи облегалките на стола си и кокалчетата на ръцете му побеляха от напрежение. Беше толкова възбуден, че всеки миг щеше да се изпразни.

Зрителите нададоха всеобща въздишка на отчаяние, когато момичето се престори, че умира, и главата й се килна леко настрани точно в мига, когато последният нож се заби в центъра — там, където допреди малко се бе намирала.

Очите на Хенри лъщяха от желание, а челюстта му бе увиснала. Когато тълпата се изправи на крака, избухвайки в бурни аплодисменти, Тина се наведе към ухото му и прошепна тайната на Зара. Той я погледна недоверчиво.

— Бихте ли желали да се запознаете с момичето, Ваше величество? — със затаен дъх попита Тина.

Той кимна енергично и започна да се гали. Тина се изправи и отиде към края на платформата. Престори се, че не вижда убийствените погледи, които й хвърляше Рам Дъглас и повика младата циганка.

— Ваше величество, мога ли да ви представя Зара?

Хенри взе ръката на циганката, а Тина тихо изчезна в сенките.

Къде беше Ейда? Мили Боже, трябваше някак да избяга! Промъкна се бързо между павилионите и се запъти към двореца. Не бе изминала и половината път, когато усети, че я следят. Къде да отиде? Кралят я бе наблюдавал отблизо през целия ден, така че й бе невъзможно да се измъкне нито за миг. Изобщо не искаше да бъде в спалнята си в двореца Гринуич тази нощ, когато тайният панел в дъбовата ламперия ще се отвори и тя се окаже пленница на Хенри Тюдор. Ала сега, след като съгледвачът бе по петите й, може би бе най-разумно да се отправи към стаята си. Ако мъжът види, че влиза вътре, ще реши, че се приготвя за срещата си с краля, който навярно след малко ще я последва.

Подобно на подгонена от ловците лисица, Тина хукна през градините и профуча през коридорите на двореца, надявайки се, че Ейда ще я намери. Когато отвори вратата на стаята си и пристъпи в мрака, все още продължаваше да чува шума от преследващите я стъпки. Можеше да изчака четвърт час, а после завинаги да се измъкне от Гринуич, от Лондон, от Хенри Тюдор.

Внезапно някой я сграбчи отзад. Напъхаха парцал в устата й и я завързаха. Накрая метнаха някакво одеяло върху главата й, вдигнаха я и я понесоха нанякъде. Не можеше нито да рита, нито да крещи. Всичко бе толкова черно, че не виждаше нищо и дори звуците долитаха до ушите й някак приглушени и далечни.

Тина бе толкова уплашена, че не успя да овладее треперенето на тялото си. Знаеше, че трябва да диша бавно и дълбоко, да не изпада в паника, иначе щеше да се задуши. Предполагаше, че по някаква тайна стълба ще я отнесат в покоите на краля, но много скоро разбра, че я носят някъде много по-надалеч. Когато най-после я пуснаха, осъзна, че се намира в лодка, в реката. Не можеше да сбърка поклащането на палубата и плясъка на водата.

Надигналият се в гърдите й гняв измести част от страха й. В главата й изплуваха думите на краля. Като я отвличаше и отвеждаше на някакво друго място, той изпълняваше своите сексуални прищевки. Постъпката му беше толкова детинска, че й се искаше да изкрещи. Хенри Тюдор държеше всичко да става както той си бе наумил и разполагаше с безброй покорни слуги, готови да изпълнят всеки негов извратен каприз.

Яростта се трупаше в душата й. Когато я доставят пред нозете на краля, ще избухне без никакви задръжки. Не даваше пет пари, че е крал на Англия — той не бе неин крал и нямаше никакви законни права над нея. За Тина той бе само един мъж, едър и тлъст, алчен и разглезен мъж, който сграбчваше всичко, което му хареса, без значение какво ще причини това на останалите.

Осъзна, че доста дълго време се намират в реката. Най-после нападателят й я вдигна и я метна през рамо, сякаш бе чувал с жито, и я свали от лодката. Носи я дълго време, а после усети, че я предават в ръцете на друг. Този също я преметна през рамо и закрачи нанякъде. Главата й висеше надолу и й бе трудно да диша. Изобщо не можеше да се ориентира. Когато най-после я положиха на една страна, бе толкова замаяна, та й се струваше, че продължава да усеща люлеенето на лодката.

Остана да лежи така с часове. Никой не дойде да я освободи и тя започна да се пита с нарастваща паника дали не е била тайно затворена в някоя тъмница. Може би кралят бе изпратил шпионите си и след Рам и Хийт и сега целият им план бе разкрит. Може би е била пренесена надолу по реката към Тауър, после по Трейтър Бридж, през Трейтър Гейт и сега се намира някъде в подземията на зловещата крепост.

Не, трябва да овладее въображението си, защото иначе сигурно ще полудее. Това малко отвличане бе предназначено да я изплаши и сломи съпротивата й. Трябваше да събере сили за мига, в който щеше да се изправи лице в лице с непредвидимия Хенри.

Навярно бе задрямала за малко. Внезапно усети здрава мъжка хватка. Развързаха въжетата на глезените и китките й. Тя се измъкна от одеялото и извади парцала от устата си.

— Ти мръсен кучи сине! — изкрещя младата жена, заслепена от неочакваната светлина и собствения си гняв.

Зяпна смаяно, когато видя насреща си тъмносивите очи на Черния Рам Дъглас. Ала собствената й ярост бе нищо в сравнение с неговата. Сигурно щеше да й бъде много по-лесно да се справи с Хенри Тюдор.

— Никога повече не желая да видя тази рокля — процеди през зъби Рам и протегна силната си ръка, за да разкъса роклята й с един замах от деколтето до подгъва.

Тина се хвърли към него, готова да издраска лицето му с нокти, и се озъби:

— Отпечатъците от пръстите му са по роклята ми, защото не му позволих да ги остави върху тялото ми!

Рам я сграбчи и здравата я разтърси. Ала ръцете й успяха да се вкопчат в косата и ризата му.

— А какво ще кажеш за себе си? — гневно изкрещя тя. — Нима ръцете на Зара не са опипвали навсякъде проклетото ти тяло!

Внезапно Рам я притисна към себе си. Лицето й се сгуши до сърцето му, а той обсипа с бързи целувки прекрасните й коси. Въпреки вероломството си тя просто се бе просмукала в кръвта му.

— И двамата сме толкова полудели от ревност, че не можем да мислим за нищо друго. Трябва да ни изведа успешно от английски води — „Отмъщение“ не може да плава сам.

Очите й се разшириха.

— Значи си получил обратно кораба си?

Той я пусна.

— Никога не давам това, което е мое — тихо отвърна младият мъж. — Ейда е в съседната каюта — осведоми я, преди да излезе.

Трябваше да се махне от нея, за да може да мисли с главата си. Ако не я целуваше, сигурно щеше да я убие. Да я гледа как се прави на проститутка пред краля, едва не го бе лишило от разсъдък. Никой не подозираше колко близо бе до безумието да хвърли предпоследния сребърен нож в сърцето на Хенри Тюдор, а последният — в сърцето на невярната жена, с която бе сключил временен брак.

Много по-голяма от гнева му бе гордостта. Обаче откакто срещна лейди Валентина Кенеди, битката с нея, като че ли бе предварително изгубена. Докато стоеше изправен на квартердека, давайки заповеди на екипажа, мислите му го пренесоха към онази нощ, когато бе нахлул в Касъл Дун. Бе я заварил в прегръдките на съперника си Патрик Хамилтън и това го бе подтикнало да унижи гордостта й, която по сила можеше да си съперничи с неговата.

Тя имаше славата на леконравна и той си припомни болката, която изпита, смятайки, че е била любовница на Джеймс Стюарт и на още безброй мъже. Защо бе позволил да го принудят на този временен брак?

Разбира се, отлично знаеше отговора: тя бе една великолепна огнена лисица, която възпламеняваше всичките му сетива. Припомни си как се почувства, когато тя припадна по време на церемонията и той си помисли, че носи детето на Патрик Хамилтън.

Когато откри, че е още девствена, се влюби безумно в нея и навеки й подари сърцето си. Но кръвта върху чаршафите не беше сигурно доказателство за девственост. Нито пък девствеността непременно бе синоним на невинност. Можеше от години да се е отдавала на сексуални удоволствия и пак да запази девствената си ципа непокътната.

Докато стоеше изправен до кормилото, а вятърът брулеше черните му коси, грозната мъгла на подозрението бавно обгръщаше Рамзи Дъглас. Не беше толкова наивен, за да мисли, че Хенри Тюдор би направил услуга на някоя красива жена, без да поиска отплата. Знаеше, че дори Тина не е толкова наивна. Но не бе изключено да се е опитала да играе играта на котка и мишка, обещавайки повече, отколкото смята да даде. Не биваше да е несправедлив, напълно изключвайки подобна възможност. Гордостта му едва не го задушаваше, но когато се отнасяше до Тина, управляваше сърцето, а не разумът му.

Когато Тина отвори междинната врата и видя Ейда и целия си багаж, подреден до стената, избухна в сълзи. Напрежението от последните няколко дни си казваше думата. Ейда знаеше, че буйният поток от сълзи ще отмие лошите спомени и ще успокои разклатените й нерви.

Прислужницата й помогна да свали разкъсаната бяла рокля и наля вода, за да измие лицето и ръцете си.

— Как се озова тук? — попита Тина. — И теб ли те вързаха като коледна гъска и те отнесоха?

— Не — отвърна Ейда, извади една нощница от багажа и приглади гънките й. — Един от циганите ме отведе във фургона, където ме чакаше Хийт. Каза ми, че е бил следен от мига, в който е излязъл от кралските покои. Много скоро успял да се изплъзне от преследвача си, но по-късно разбрал, че нас двете също ни следят и затова заповядал на един циганин да не те изпуска от поглед и да те отвлече в мига, в който подуши някаква опасност. Тъкмо Хийт открил къде е закотвен „Отмъщение“. Оставил съобщение за Рам, а мен и двамата слуги доведе на борда на кораба.

— Аз лежах завързана с часове в онази каюта — каза Тина, разтривайки китките си.

— Не знаех, че си там. Поболях се от тревога за теб. Когато преди малко се появи Рам и ти не беше с него, направо имах чувството, че ще умра.

— Да благодарим на Бога, че вече сме в безопасност!

— Бедата все още не ни е отминала. Рам разполага само с Хийт и двамата слуги, които да му помагат да управлява кораба — предупреди я Ейда.

Валентина наметна самурената пелерина върху нощницата си и излезе на палубата. Рам стоеше до кормилото, а черната му коса плющеше на вятъра. Погледна я така настойчиво, че тя отново се почувства неспокойна. Застана встрани, опитвайки се да прикрие треперенето си.

— Искам да бъда с теб.

Сякаш мина цяла вечност, преди той да кимне в знак на съгласие. Срамежливо приближи до него. Имаха да си кажат толкова много неща, ала не намираха подходящите думи. Как да й каже колко съкрушен се бе почувствал, когато помисли, че тя го е предала, за да си отмъсти? Как дай обясни с думи безкрайната тревога, радост и любов, които бе изпитал, когато я видя да влиза в тъмницата му? Страхът му за нея бе примесен с опияняващата радост, че тя държи толкова много на него, че е готова да рискува собствения си живот, за да го спаси. Как да й опише безмерното си отчаяние при мисълта, че може да се отдаде на Хенри Тюдор?

Валентина се обви плътно в пухкавите кожи, които й бе подарил. Как да сподели отчаянието си от предателството на родния си брат? Как да му обясни с думи, че вината е изцяло нейна, задето толкова силно бе жадувала да си отмъсти? Как да му каже, че не е могла да живее нито миг спокойно с мисълта, че той я смята за предателка? Как да го накара да разбере, че би направила всякаква жертва само и само той да е в безопасност?

Докато го наблюдаваше, осъзна, че неспокойният му дух е по-див от морската стихия. Виждаше гордостта му, самотата, смелостта. Виждаше душата му. Искаше да стане част от него, завинаги да слеят душите и сърцата си.

Той виждаше нейната уязвимост, щедрост и топлина. Разтвори ръце; без да промълви нито дума, тя пристъпи към него и се сгуши до гърдите му. Когато видя белега на врата му, очите й се напълниха със сълзи, но тя побърза да ги преглътне. За него съжалението би било обида.

Двамата дълго останаха така, притиснати един към друг. Ръката му се плъзна под кожената наметка и дланта му обхвана гръдта й. Нейната се обви около кръста му, после пръстите й се пъхнаха под топлия кожен жакет.

— Ако искаш да ме направиш щастлив, иди и си почивай, докато съмне — промърмори той накрая в ухото й. — Когато настъпи денят, ще бъдем застрашени от английската флота, а никой друг на борда не може да поеме кормилото. Тогава ще имам нужда от теб — всички ще имаме.

Тина вдигна поглед към платната и видя гъвкавата фигура на Хийт, който едновременно беше на пост и оправяше въжетата. Циганинът им махна с ръка за поздрав. Помисли си колко невероятно си подхождат те двамата.

Тина спа, докато кървавочервените лъчи на зората огряха сивото море. Двете с Ейда през целия ден готвиха и топлиха вода за чай. После мъжете слязоха долу, за да се стоплят и да изсушат мокрите си дрехи до печката в камбуза, но Черния Рам Дъглас остана двадесет и четири часа зад кормилото на кораба, който някога носеше името „Валентина“. Отдъхна си чак когато пристигнаха благополучно в Лийт.

Глава 36

Зимата в Шотландия вече бе дошла. За щастие изминаха сравнително бързо седемте километра от Лийт до Единбург Касъл, където Рам и Хийт се срещнаха с Джеймс Стюарт, за да го осведомят подробно за всичко, което бяха узнали в Англия. Идеята да се използва Хийт Кенеди за събиране на информация бе наистина гениална. Циганите пътуваха свободно от град на град и понякога хората им доверяваха неща, които иначе не биха споделили дори със съседите си.

Джеймс Стюарт свика в Единбург всичките си съветници и вождовете на клановете от пограничните области. През зимните месеци кралят трябваше да вземе решение, дали да обяви война на Англия. Суровата шотландска зима щеше да намали набезите във вътрешността на страната и да ги ограничи в областите покрай границата. Всеки леърд можеше да каже мнението си и да даде съвет, но крайното решение щеше да вземе кралят.

Шотландските епископи, заедно с Елфинстън и Бийтън, бяха против войната. Те бяха горещи поддръжници на мира, смятайки, че военната мощ на Англия в една всеобща война ще унищожи Шотландия. Някои вождове на кланове настояваха Джеймс незабавно да обяви война; други бяха съгласни да се бият с англичаните, но предупреждаваха, че е по-разумно да се изчака до пролетта. По-голямата част обаче съветваха Джеймс да не бърза. Ако Англия влезе във война с Франция, това щеше отслаби натиска в Шотландия. Според тях бе по-добре да оставят суетния и жаден за слава Хенри Тюдор да разпилее натрупаното богатство на баща си в една война с Франция, опитвайки се да превземе Гайен. Да изразходва жива сила, оръжия и кораби в битките — след това страната му няма да има достатъчно сили, за да се бие с Шотландия.

Джеймс Стюарт бе вбесен. Той напомни на вождовете, че Шотландия е подписала договор за съюз с Франция, в който се обещава, че войските на шотландците ще навлязат в Англия, ако тя обяви война на Франция. В крайна сметка крал Джеймс реши да използва зимните месеци да засили армията и да увеличи числеността й многократно. Постанови да се свика съвета в Еър и заяви, че той лично ще го ръководи. Настоя четиринадесетте графства да съберат колкото може по-многобройна войска: Аргайл, Атол, Ботуел, Кейтнес, Касилис, Крофорд, Дъглас, Еръл, Гленкеърн, Хънтли, Ленъкс, Монтроуз, Мортън и Ротес. Обърна се към леърдите със следните думи:

— Аз управлявам Шотландия, а не Хенри Тюдор и ако се наложи, ще изпратя през границата писма, написани с огън и кръв!

Ботуел изрази пламенната си поддръжка.

— Аз ще изгоря Карлайл! — дръзко заяви той.

Дъглас настоя кралят да бъде практичен. Беше разумно да се използват зимните месеци, за да се събере войската и Шотландия да се превърне в сила, с която всички да се съобразяват. Обаче демонстрирането на сила покрай границата можеше да има обратен ефект. Дъглас бе твърдо против да се изпълни договора с Франция и да се обяви незабавно война на англичаните.

Рам се затвори с Ангъс, за да обсъдят ситуацията. Хийт му бе предал съдържанието на писмото на кралицата до брат й Хенри. Рамзи реши да поиска информация лично от Арчибалд Дъглас, вместо да бърза да я сподели с крал Джеймс.

Ангъс махна пренебрежително с ръка.

— Не разбирам за какво говориш, момчето ми.

— Ангъс, стари хитрецо, много добре знаеш за какво говоря. Маргарет намеква, че Тюдорите много скоро ще се окажат в роднински връзки с Дъглас. И най-големият глупак би го разбрал, човече! Когато се прочете между редовете на писмото, ще стане ясно, че между Англия и Шотландия ще има война и ако Джеймс Стюарт бъде убит, Маргарет ще се омъжи за сина ти и ще стане регент на Шотландия.

Ангъс огледа любимия си племенник и за хиляден път си помисли, че е много жалко, задето той няма да наследи графството. От него щеше да излезе много по-добър регент, отколкото от Арчи. Старият граф въздъхна.

— Рамзи, ти знаеш, че войната е в кръвта на шотландците. Нашата гордост и свобода са над всичко. Ако погледнеш истината в лицето, ще трябва да признаеш, че войната с Англия е неизбежна. Джеймс Стюарт ще бъде в предните бойни редици. Той е войник до мозъка на костите си. Той ще предвожда войската. Не съм сигурен, че ще оцелее, както не мога да гарантирам и победата на Шотландия. Моята първа грижа и моята вярност не принадлежат на Шотландия, нито на Стюартите. Моята първа грижа е кланът Дъглас. Войната е начин да се изскубнат цветята и да се остави копривата да избуи. Сестрата на Хенри Тюдор вече седи на трона на Шотландия. Ако Тюдор спечели войната, аз искам могъщият род Дъглас да е начело на управлението в страната ни.

Рамзи едва не се задави от гняв, но после дълго мисли върху думите на Ангъс. Графът не замисляше предателството. Целият клан щеше да поддържа краля и да се бие в предните редици с врага. Кървящото сърце на Дъглас щеше да бъде представено от най-многобройна армия, но ако Шотландия изгуби, то кланът Дъглас ще бъде готов да събере остатъците и да продължи напред, както е било от векове.

Валентина почти не бе виждала Рам, откакто кралят свика съвета. Младата жена не общуваше с останалите дами от Двора. Само понякога излизаше на езда с Джанет Кенеди, а когато не можеше да избегне поканата на кралицата, вечеряше с нея и дамите й. Обаче й прилошаваше само от вида на сестрата на Хенри Тюдор. Двамата си приличаха твърде много, за да може Тина да се чувства удобно в нейно присъствие. Предпочиташе компанията на Ейда. Двете шиеха нови дрехи за Рамзи, бродираха долни ризи и нощници за Тина, попълваха гардероба на Ейда. Тина се радваше на дрехите не по-малко, отколкото Ейда. Когато Ангъс я покани на лов със соколи и настоя и Ейда да ги придружава, Тина се шегуваше с вярната си прислужница за голямото завоевание, което бе направила.

Ноември вече бе към края си, когато Рамзи и Валентина най-сетне имаха възможност да прекарат вечерта заедно. Вечеряха в малката им стая в Единбург Касъл. Нямаше камина, пред която да седнат. Студеното и не гостоприемно помещение ги накара да закопнеят за Дъглас. Касъл Дъглас бе топъл и уютен и дори луксозен в сравнение с тази грамада от студен, сив камък. Рам бутна чинията си настрани и изля последното вино от бутилката в чашата на Тина.

— Ако от тази бутилка сега изскочи някой дух, за да изпълни едно мое желание, то няма да бъде за вечен живот или за богатствата на Крез.

Мина зад нея, сложи ръце на раменете й и се наведе, за да докосне с устни ухото й.

Тя вдигна ръка, погали го по вратата и съблазнително промърмори:

— Знам точно какво ще бъде желанието ти — и аз желая същото нещо.

Двамата бяха в игриво настроение, готови да се подразнят един друг. Ръцете му се плъзнаха от раменете й към прекрасните й гърди и той дрезгаво прошепна:

— Устата ми да пресъхва от желание само при мисълта за това, за което копнея…

— Моята също — Тина прокара ръка през гъстата му черна коса. — Искам го толкова силно, че чак усещам вкуса му в устата си! — страстно додаде тя.

Рам я взе на ръце.

— Аз съм роб на греховните си желания. Ще ти кажа какво искам, ако и ти ми кажеш.

Те впериха погледи един в друг и изрекоха едновременно:

— Шоколадовите трюфели на господин Бюрк!

Последва бурен смях. Той я завъртя из стаята и накрая двамата, смеейки се, се стовариха върху леглото. Лицата им мигом станаха напрегнати.

— Толкова съм зажаднял за теб, любима — промълви Рам и започна да я съблича. Когато и последната дреха падна на пода, тя се отпусна на колене. Рам направи същото. Вкопчиха се един в друг и притиснаха телата си. Устните им се сляха в безкрайна целувка, сякаш нямаше сила на земята, която да ги раздели. Гъстите им мигли се преплитаха, а телата им се извиваха като едно. Мина повече от час в страстни целувки и милувки, докато най-после се отпуснаха в постелята.

Рам знаеше, че зимата ще бъде низ от срещи и раздели, докато кръстосва из страната, за да събира войската, ала тази нощ им принадлежеше и щяха да й се насладят докрай, без да бързат, като любовници, които знаят, че са създадени един за друг.

Не се нуждаеха от топлината на огъня. През тази тъмна зимна нощ любовта им ги стопляше. От толкова дълго копнееше за нея. Членът му пулсираше от едва сдържана страст и когато най-после проникна в нея, откри, че тя го очаква гореща и влажна. Когато цялата му мъжественост се оказа в плен на кадифената й, тръпнещата женственост, той задържа така, докато двамата не запулсираха в едно. После бавно вдигна глава и обсипа с целувки слепоочията, веждите, клепачите, ъгълчетата на устните й, докато те се разтвориха, за да го пуснат. Езикът му проникна вътре и се изви със същата страст, с която членът му я изпълваше. Двамата се вкусваха един друг още час, отлагайки достигането на върха, който щеше да ги раздели. Когато конвулсиите на оргазма наближиха, двамата се почувстваха толкова цялостно задоволени, сякаш той я бе изпълнил с живота си.

През остатъка от нощта Тина лежа, сгушена в силните му обятия.

— Ще те отведа у дома, в Дъглас, ако все още можеш да понасяш това място. Аз ще трябва да яздя на запад и на север, но се кълна, че ще се връщам всяка нощ, когато мога.

— За мен домът е там, където си и ти. Ако ти не можеш да идваш при мен, аз ще идвам при теб. Ще те следвам до края на земята.

На любов като тяхната и ангелите щяха да завидят.

Повече от шестдесетте километра от Единбург те изминаха за един ден. Ала и на двамата им се стори като миг. Рам и Тина се наслаждаваха на всяка минута от пътуването си през величествените южни райони на страната. През този сезон цветовете бяха много по-различни, отколкото през всяко друго време на годината. Изсъхналите клони на зимата се протягаха през доскоро зелените хълмове към надвисналото, сиво небе.

През оголените дървета зърнаха една червеникава сърна; видяха как ястребите и другите хищни птици кръжат в небето, дебнейки за плячка. Когато спряха, за да напоят конете във водите на Клайд, Рам и Тина се отдалечиха от придружаващия ги ескорт, за да могат да се прегърнат и насладят на няколко откраднати целувки. Макар че през целия път двамата яздиха стреме до стреме, пак им се струваше, че са твърде далеч един от друг. Когато подновиха пътуването си, Рам я настани пред себе си на седлото.

Топлото ухание на кожата и косата й се смесваше с миризмата на конска пот и кожа и му действаше толкова възбуждащо, че щом стигнаха до замъка Дъглас, единственото желание на Рам бе да я отнесе в леглото.

Дамарис и Александър стояха на горната площадка, хванати ръка за ръка. Измина толкова дълго време, откакто Валентина и Рам за последен път бяха прекарали нощта под един и същи покрив с тях, че те почти бяха изгубили надежда, че това отново ще се случи.

След шестнадесет дълги години Александър бе успял да накара Дамарис да изслуша историята му за онова, което се бе случило през съдбовната нощ, завършила толкова трагично. И тя му повярва с цялото си сърце и душа. Никога не бе преставала да го обича, но бе дълбоко наранена от мисълта, че е възможно той да я е отровил. Затова бе изградила около себе си висока и дебела стена, през която никой да не може да премине. Сега двамата бяха толкова близки в смъртта, както и приживе.

Александър й бе показал сянката на злото, която все още се спотайваше сред стените на замъка. Двамата решиха да бдят над живота на Валентина и Рамзи, да дадат шанс на все още крехката им любов да разцъфне и укрепне. Чувстваха, че тяхната смърт няма да е напразна, ако Рам и Тина се обикнат, оженят и народят децата, които съдбата толкова жестоко бе отказала на Дамарис и Александър. Щом са заедно, силата на доброто ще победи силата на злото, която продължаваше да разяжда сърцевината на клана Дъглас.

Духовете не бяха единствените, които се зарадваха на завръщането на Черния Рам Дъглас. Неговите войски, както и тези на Ангъс, бяха узнали за ареста му и се бяха събрали тук. Надяваха се, че той ще успее да избяга от враговете си и ще се завърне, макар че дълбоко в сърцата си се страхуваха, че това не е възможно.

Бузер, хрътката на Рам, изпадна в див възторг и се изтърколи в средата на голямото легло. Господарят му и неговата дама го погалиха и потупаха, а после му позволиха да оближе лицата им с големия си език. И докато влюбените лежаха в леглото, докосваха се, целуваха се и се прегръщаха, в замъка се подготвяше шумно празненство. Господин Бюрк състави менюто, а Колин нае музиканти и изпрати покани до всеки дом в град Дъглас.

Все едно тази година Коледа бе дошла по-рано. Призраците любовници бяха във възторг от любовта на Рам и Тина. Двамата вече не приличаха на два скорпиона, които обикалят, дебнейки да забият един в друг смъртоносното си жило. Алекс и Дамарис им подготвяха изненада — крояха план, според който Валентина трябваше да се натъкне на малкото преносимо писалище, което бе подарила на Лудия Малкълм и което съдържаше историята на клана Дъглас с всичките й грозни тайни. Това бе ключът към разкриването на истината за собствената им трагедия, както и възможност да предотвратят нова.

На следващата сутрин Рам и Тина станаха много късно. Когато слязоха долу, видяха, че залата бе украсена с бодлива зеленика, бръшлян и имел. Рам застана под клонките имел и целуна любимата си пред всички. Тя се изчерви от последвалите ръкопляскания и подсвирквания. Той повдигна гъстите си черни вежди и се закани:

— И нека никой от вас не си и помисля да направи същото с моята жена!

Това бе един от най-щастливите дни в живота им. Когато отидоха в конюшнята, видяха, че прекрасната арабска кобила Индиго очаква потомство. Двамата закачливо поспориха на кого ще принадлежи новороденото жребче и как ще се казва. Дори избухна спор относно продължителността на бременността на конете. Тина твърдеше, че е една година, но Рам я осведоми, че са само единадесет месеца.

Следобед започна да вали и щастливите влюбени изтичаха навън, за да полудуват на снега — правеха снежни топки и се замеряха с тях. Тина изказа опасението, че ако Рам и хората му тръгнат рано на следващата сутрин, както бяха планирали, ще измръзнат или пък ще бъдат затрупани от някоя снежна виелица. Но Рам я прегърна буйно и се засмя.

— Как бих могъл някога да измръзна, след като ти стопляш сърцето ми?

Храната бе отлична. Господин Бюрк бе позволил на останалите готвачи да приготвят традиционната агнешка саздърма. Съдържанието й бе строго пазена тайна и господин Бюрк запуши изтънчения си нос, докато готвачите носеха въпросната гнусотия на Рамзи, за да я опита.

Селяните, насъбрали в голямата зала, се бутаха един друг, за да могат да зърнат господаря и неговата дама, както и огромната пита саздърма. Всичко вървеше много добре, докато господин Бюрк се разтревожи не на шега, когато видя, че и Тина се кани да си отреже едно парченце. Той поклати отчаяно глава и се спусна, за да изтръгне вилицата от пръстите й. Завъртя очи и предупредително извика:

— Това се прави само от уши, крака и агнешки черва!

Тези, които го чуха, се запревиваха от смях, а Тина се смя толкова много, че чак й потекоха сълзи.

— Човече, ти наистина си рядко съкровище — рече Рам. — Не само, че готвиш най-вкусно в цяла Шотландия, но и ни забавляваш, докато се храним.

— Освен това е толкова приятен за окото — добави Тина и му смигна.

Преди веселието да се развихри с пълна сила и докато все още се спазваше някакво благоприличие, Колин поднесе на Рамзи обещания портрет на Валентина. Картината накара дъха му да секне. Тя бе толкова жива, че той почти усещаше мириса на тревата, а пръстите му сякаш се опариха от огненото сияние на косите й.

За миг сърцето на Тина се сви от лошо предчувствие. Къде ли бе скрил голия портрет, който тайно бе нарисувал? Реши, че когато Рам замине, ще поговори открито с Колин за цялата тази работа. Другата картина трябваше да бъде унищожена, преди Рам случайно да я зърне.

Веселието продължи с пълна сила и когато се стъмни, почти всички здравата си бяха пийнали, но не бяха прекалили с бирата и уискито. Черния Рам Дъглас потегляше рано сутринта и бе дал ясно да се разбере, че няма да прости на тези, които не можеха да се държат на седлото.

Рам придума Тина да се оттеглят по-рано. Изкачиха се на терасата, за да се полюбуват на заобикалящия ги пейзаж, вече покрит със снежнобяло одеяло. Музиката и смехът се долитаха приглушено в мразовитата нощ. Тина бе запленена от красотата на луната, обливаща с меката си светлина високите зъбери на планините.

Двамата се върнаха в спалнята и Рам разстла тежката кожа пред камината. Тина се наслади на всеки миг от любовната им игра.

— Имаме време само до сутринта — прошепна младият мъж и я привлече към себе си.

Тя знаеше, че с всеки изминал ден се влюбва все по-дълбоко и по-силно в този мъж. Радваше се на ухажването му, но жадуваше да я помоли да се омъжи за него. Рам се усмихваше с тайнствена усмивка, сигурен, че най-сетне е сломил съпротивата й. Изпитваше огромна наслада да ухажва тази великолепна жена.

— Всеки път, когато се връщам у дома, ще те питам дали ме обичаш и дали ще се омъжиш за мен, докато най-после ми отговориш с „да“ — прошепна той.

Тя го целуна леко по челото.

— Ухажвай ме още малко. Това ми доставя толкова голямо удоволствие.

Бутна го, за да падне по гръб върху кожата, а горещите й устни се спуснаха от мускулестите гърди до плоския корем. Рам изпъшка от удоволствие, когато коприненомеката й коса се разстла върху слабините му, прикривайки интимните и прекрасни неща, които му правеше тя.

Дамарис бе леко обезпокоена. Бе присъствала, когато Лудия Малкълм бе помолил Джена да предаде преноси мото писалище на лейди Кенеди. Дамарис знаеше за тайното чекмедже, където бе скрита историята на Дъглас, макар че Джена нямаше никаква представа за това. След смъртта на Малкълм и отравянето на Тина, Джена бе оставила писалището на дъното на гардероба си и очевидно бе забравила за него.

Дамарис застана пред прислужницата и започна да шепне в ухото й. Внушаваше й да даде малкото писалище на Тина. Трябваше й цял час, но в крайна сметка Джена най-после си спомни за малкото антично писалище, което бе оставила в гардероба си. Знаеше, че лорд Дъглас се е оттеглил за през нощта и Валентина няма да се появи до сутринта. Замисли се какво да предприеме и най-после реши да отнесе писалището на Ейда, личната прислужница на лейди Кенеди. Тя обеща да го предаде на Тина още сутринта.

Въздишката на облекчение, която изпусна Дамарис, бе толкова дълбока, че пламъкът на свещта до леглото на Ейда леко потрепери. Прислужницата отиде да дръпне тежките завеси на прозореца, за да се предпази от студеното течение. Дамарис искаше Тина да прочете на писаното от Малкълм преди заминаването на Рам. Така опасността можеше да бъде лесно предотвратена. Дамарис отиде да потърси Алекс. Поклати развеселено глава, като го завари да наблюдава в захлас как господин Бюрк се люби с пълничката съпруга на готвача на Дъглас. Нищо неподозиращият рогоносец хъркаше шумно под същата маса, върху която двамата прелюбодейци се извиваха в наслада.

— Какъв срам! — сгълча го Дамарис. — Мислех си, че е под достойнството ти да шпионираш подобни неща.

— Аз не шпионирам, а се уча — отвърна Алекс с нотки на благоговение в гласа от изкусните похвати на господин Бюрк в любовта.

Рам Дъглас стана дълго преди студената и сива светлина на зората да нахлуе в спалнята им. Не смяташе да буди Тина. Не искаше тя да го изпраща със сълзи — искаше да запази единствено прекрасните спомени за тази нощ, които да го топлят през самотните и мразовити нощи в планините на Шотландия. Съжаляваше, че не се бе срещнал с нито един от братята си, но им написа писма, в които ги съветваше да заличат името „Отмъщение“ от корабите си. По този начин се надяваше да предотврати арестуването им от английския адмирал Томас Хауард.

Хората му вече бяха закусили и го очакваха строени в двора, нетърпеливи да препуснат към Стърлинг. С писмата в ръка, Рам се огледа за Колин. Не го откри в голямата зала и затова се качи да го потърси в стаята му. Вратата не бе заключена, макар че Колин никъде не се виждаше. Рам остави писмата на полицата на камината. Когато се извърна, платното върху триножника привлече вниманието му. Тина лежеше гола сред дивите цветя край езерото, където веднъж се бяха любили. Явно не само той се бе наслаждавал на прелестите й.

Страстта, изписана върху лицето й, я караше да прилича на разгонена лисица. Викът, който се изтръгна от гърлото на Рам, бе като рев на ранено животно.

Духът на Александър влезе в стаята, но твърде късно. Прокле се задето бе позволил на Рам да види портрета.

— Това е лъжа, отвратителна лъжа! — изкрещя призракът, но Рам профуча край него като ангел на смъртта.

Дамарис отчаяно се опитваше да изпрати Ейда в стаята на Тина. Искаше племенницата й да прочете скритите листа преди заминаването на Рам. Внезапно чу как тежката врата на господарската спалня се откъсна от пантите си. Изтича до Тина, която тъкмо се събуждаше от сън.

Облечен в желязната си ризница, Черния Рам Дъглас се бе надвесил над нея. Пръстите му стискаха дръжката на ножа толкова силно, че бяха побелели.

— Курва! — прогърмя той, почти заслепен от ярост. Измъкна ножа и замахна като обезумял към жената в леглото.

Глава 37

Дамарис се спусна напред толкова бързо, че сякаш силно течение измести завесите на леглото, и покри голото тяло на Тина. Рам издърпа ножа, който се бе заплел в завесите, и прокле кучката на Кенеди. Мушна острието обратно в ножницата.

— Вие се заслужавате един друг! — изкрещя той, преди да излети от стаята.

Дамарис видя Александър.

— Какво се е случило? — извика тя.

— Той видя голия портрет — обясни Александър.

— Не го оставяй да си тръгне! Тя не бива да остава тук сама с Колин!

Александър се понесе след Рам, а Дамарис остана с Тина.

В стаята влезе Ейда. Носеше преносимото писалище.

— Какво, за Бога, се е случило? — възкликна тя и прегърна ридаещата Тина.

— Картината! Сигурно е видял картината. Той почти полудя!

Ейда заключи вратата. Познаваше избухливия характер на Дъглас. Не го наричаха Буйната глава току-така.

Александър се появи през заключената врата.

— Той замина. Не можах да го спра.

— Мили Боже, Алекс, понякога трагичните случки са белязали толкова незаличимо някое място, че то е обречено и нещастията се случват отново и отново. Едва не бе отровена като мен. Колин нарисува и двете ни и сега Рам видя портрета, както някога ти видя моя. Ако не сторим нещо, отново ще има убийство! — извика Дамарис.

— Ще отида след него и ще го доведа обратно! — закле се Алекс.

— Не вярвам, че можеш да напускаш това място — безнадеждно прошепна Дамарис.

— Да, мога, ако се превърна в постоянна сянка на някой жив. Тогава мога да отивам навсякъде, където отива и той.

— Бъди внимателен, Алекс! — извика Дамарис.

— Скъпа, не може да ми се случи нищо, което вече да не ми се е случвало.

Тина избърса сълзите си и протегна ръка към нощницата.

— О, Ейда, всичко се обърка! — отметна нетърпеливо дългата си коса. — Миналата нощ той ми каза, че ме обича и ме помоли да се омъжа за него. А сега всичко пропадна, благодарение на онзи извратен нещастник Колин Дъглас! Иде ми да го убия!

— Успокой се, любов моя. Бедата вече е сторена, но докато Рам отсъства, ние имаме време да поговорим открито с Колин и да вземем картината. Заключи вратата след мен. Отивам до кухнята, за да ти донеса закуската и ще помоля господин Бюрк да ни помогне. Ще се нуждаем от мъжка закрила, когато се изправим срещу Колин.

— Това е чудесна идея, Ейда! О, това е писалището, което подарих на бедния стар Малкълм.

— Да, Джена ми го донесе снощи. Каза, че Малкълм я накарал да обещае, че ще ти го предаде.

Ейда слезе в кухнята, а Тина внимателно заключи вратата след нея. После взе старинното преносимо писалище. Отвори го и натисна вдлъбнатината, която отваряше тайното чекмедже. Вътре бе историята на Малкълм. Колко мъчително бе да докосва листата, които старият нещастник бе написал! Той бе толкова обсебен от историята на Дъглас, че тя бе запълвала много дни и нощи от живота му. Изведнъж Тина изпита някакво непреодолимо желание да прочете написаното.

Смръщи озадачено вежди. Смяташе, че историята на Малкълм се отнася за предците на Дъглас и навярно започва с първия граф, но ако той бе писал за по-ранните времена, то тези страници не бяха в чекмеджето. Всъщност нямаше много листа, само около десетина, а вниманието на Тина бе мигом приковано, когато разбра, че написаното се отнася за събитията отпреди шестнадесет години — за нощта, когато е била отровена Дамарис.

Духът на Дамарис застана зад рамото на Тина, за да могат едновременно да четат. Написаното бе ясно подредено и много по-разбираемо, отколкото бяха приживе приказките на Малкълм. Докато четеше гъсто изписаните страници, осъзна, че преди шестнадесет години, когато се бе случила трагедията, Малкълм не е бил прикован към леглото.

„Беше толкова необичайно за младоженци да си разменят гневни думи, така че аз побързах да се оттегля и ги оставих да се разправят насаме. Но в късния следобед повече не можех да се преструвам, че не чувам гневните им гласове. Най-после разбрах причината за гнева на лорд Александър. Колин бе нарисувал портрет на лейди Дамарис и когато бе завършен, всички се възхитихме на огромното му майсторство, но очевидно Алекс бе открил, че Колин я е скицирал гола. Побеснял от ревност, Алекс обвини лейди Дамарис в изневяра. Колин не беше в замъка, за да отговори на обвиненията и Дамарис сама посрещна разразилата се буря.

Спомням си, че следобедът мина много бързо и падна нощ. Лейди Дамарис изпи чаша вино и се отрови. Александър тутакси забрави за ревността си. Тя страдаше толкова много, че той едва не полудя. Дори в онези дни ме наричаха Лудия Малкълм, защото странях от останалите, често се напивах и се отличавах от останалите мъже. Алекс ме обвини, че съм отровил виното и не ми позволи да му помогна.

Тя умря толкова бързо, че аз и без това не бих могъл да направя нищо, но последната дума, която се отрони от устните й, бе: «Отровител!» Отиде си с твърдото убеждение, че съпругът й е причинил смъртта й.

Александър не бе на себе си. Той чакаше завръщането на Колин с изпълнено с омраза сърце. Смяташе, че той е съблазнил красивата му съпруга, която сега лежеше мъртва. Когато Колин узна, че Дамарис е мъртва, направо обезумя. Двамата мъже извадиха мечовете си, хвърляйки си ужасни обвинения. Колин заяви на Алекс, че отровата е била предназначена за него, а не за Дамарис. Мислеше си, че е наследник на титлата лорд Дъглас. Алекс изкрещя в лицето на по-малкия си брат тайната, която се пазеше от години: Колин бе незаконороден и ако Алекс умре, титлата лорд Дъглас щеше да се наследи от братовчед им Рамзи. Алекс и Колин бяха толкова решени да се убият един друг, че аз не можех да направя нищо, за да предотвратя кръвопролитието. Взех една кана с уиски и се затворих в стаята си. Бях изпил по-голямата част, когато ги видях да излизат на терасата.

Александър бе по-добър от Колин и толкова яростно го нападаше, та бях убеден, че Колин е обречен. Видях, че Колин е ранен на няколко места и разбрах, че не след дълго ще бъде пронизан смъртоносно. Сигурно съм загубил съзнание. На следващия ден тялото на лорд Александър бе открито в двора, а съпругата му лежеше отровена в спалнята.

Граф Ангъс нахлу в замъка, както и Кенеди, които искаха да си отмъстят. Някой каза, че Колин се бие в кампанията на краля в планините и аз се изплаших, че ще бъда заподозрян в убийството. Заключих се и се напих до забрава. Откриха картината с голото изображение на лейди Дамарис и всички решиха, че Александър я е отровил в изблик на ревност, а след това се е самоубил, като се е хвърлил от терасата.

Като истински страхливец аз изпитах огромно облекчение, че не ме обвиняват в двойно убийство, и не казах нищо. Когато седмица по-късно Колин се върна у дома, осакатен от раните, които уж бе получил във войната, аз бях единственият, който знаеше, че мечът на Александър го бе обезобразил завинаги. Той ме снабдяваше с уиски и повече от година аз не изтрезнявах ни денем, ни нощем. По-късно, когато се опитах да заговоря за трагедията, хората ми кимаха разбиращо и ме нарекоха Лудия Малкълм.

Разбрах, че нещата можеха да бъдат и по-лоши. Поне Колин не наследи титлата. Рамзи стана лорд Дъглас и бе напълно достоен за тази роля. Вождът на клана, Арчибалд Дъглас, граф Ангъс, бе много доволен от Рамзи, който бе роден за водач. Така че в крайна сметка дяволът не се облагодетелства от престъплението си. Колин продължи да живее с осакатеното си тяло, което всеки ден му напомняше за случилото се. Освен това бе двойно наказан, защото никоя жена никога нямаше да го погледне.

Може би щях да държа устата си затворена завинаги, ако не бе дошла друга красива лейди Кенеди. Знаех, че Колин я желае и подозирах, че е способен да отрови Рам, за да му отнеме жената. Реших да прекъсна дългото си мълчание и да доверя всичко на хартията. След като вече не мога да ставам, аз се страхувам за живота си, но сега се боя и за Рам, и за красивата девойка Кенеди, която бе толкова мила с мен.“

Малкълм Дъглас

— Мили Боже, значи Колин е убил Малкълм, като е отровил виното! Аз по погрешка съм отпила от него…

Защо, Господи, защо не бе открила тези странници преди заминаването на Рам? Тина отключи вратата на стаята и слезе в кухнята, за да разкаже на Ейда и господин Бюрк какво бе узнала. Дамарис не искаше да я пуска да излиза от стаята, но нямаше как да я спре. Можеше единствено да не се отделя от младата жена.

Валентина завари Ейда и господин Бюрк да излизат от кухнята. Тя бързо им разказа какво бе написал Малкълм.

— Колин е много опасен мъж — не можем да се изправим срещу него без оръжие — добави тя.

Господин Бюрк се съгласи. Свали един меч, който висеше върху каменната стена в голямата зала. Не бе трениран боец и не умееше да си служи много добре с оръжията, но бе мускулест и пъргав и притежава достатъчно смелост, за да защитава Валентина. Изпрати Ейда в стаите на рицарите, за да извика войниците, които Рам бе оставил да охраняват замъка. После, без да се колебае нито за миг се запъти към извитата стълба. В този миг видяха Колин, който се появи на горната площадка. По израженията на лицата им той разбра, че е в опасност.

— Не съм искал да отровя Дамарис. Аз я обичах! — извика Колин.

Тина го погледна с пребледняло лице.

— Ти си убил Александър, убил си и Малкълм, за да го накараш да замълчи завинаги, а слагайки отрова във виното, уби и моето неродено бебе!

Беше побесняла заради болката и страданията, които този мъж бе причинил и на Кенеди, и на Дъглас, така че се устреми нагоре по стълбите, готова да го нападне с голи ръце. Изобщо не помисли за опасността, на която се излага.

Той измъкна ножа с лявата си ръка и я сграбчи. Зъбите му се оголиха в зловеща усмивка.

— Щом няма да си моя, няма да позволя и на онази нагла свиня Рамзи Буйната глава да те има! Достатъчно е, че ми отне титлата и богатството!

Черния Рам Дъглас яздеше начело на войските си. Малкият отряд препускаше към Стърлинг. Конят на Рам летеше като подивял, но хората му знаеха, че не бива да противоречат на господаря си, когато е изпаднал в едно от своите мрачни настроения.

Студеният въздух избистри малко главата му и разсея част от кървавата пелена, обвила мозъка му. Ала щом гневът му се уталожи, сякаш ледена ръка сграбчи сърцето му. Духът на Александър Дъглас яздеше заедно с него.

— Върни се обратно, човече! Валентина е в опасност! — подтикваше го Алекс. Лицето на Рам бе мрачно и непроницаемо. Не можеше да се освободи от еротичния портрет.

— Колин е отровил Дамарис и Малкълм. Той желае Тина и тя е в голяма опасност — настояваше Алекс.

Докато умът на Рамзи се опитваше отчаяно да намери някакво обяснение, в душата му покълна семето на съмнението. Как е могла неговата красива хитруша да се отдаде на Колин? Рам го познаваше много добре — знаеше, че е грозен и отвътре, и отвън. Подозираше, че през всичките тези години нарочно е държал Малкълм постоянно пиян и когато го намериха мъртъв, на Рам му се стори, че нещо не е наред. Но тогава бе твърде зает с възстановяването на Тина, за да разследва случилото се.

Александър се разтревожи от увеличаващото се разстояние между Дъглас и замъка.

— Върни се, Рам! Ако я обичаш, върни се у дома!

Хората на Дъглас се втренчиха изумено във водача си, когато той неочаквано дръпна юздите и спря коня. Огромният черен жребец се вдигна на задните си крака и изцвили. Рам махна с ръка и извика:

— Връщаме се в Дъглас!

Колкото и да се стараеха, никой от войниците не можеше да си съперничи по скорост и решителност с Рам.

Никой не можеше да поддържа неговото темпо и един по един хората му изостанаха.

— В името на Божията любов — тихо измърмори Рам, — знам, че тя ме обича и никога не би направила подобно нещо.

Господин Бюрк вдигна поглед към стълбата. Сърцето му се сви от ужас. Тина си беше вироглава, но в същото време и безумно смела, така че изобщо не помисли за опасността. Колин я стисна здраво и обви ръка около шията й. Гледаше като луд и изглежда нищо нямаше да го спре да забие ножа в сърцето й.

Французинът стоеше нерешително, затаил дъх. Чудеше се дали да се спусне нагоре по стълбите и да се опита да обезоръжи или рани онази свиня. Внезапно Бузер видя котката на Дамарис. Фоли изсъска към кучето и се стрелна нагоре по стълбите. Хрътката хукна след нея. Увлечено в преследването, животното се блъсна в Колин.

Мъжът изгуби равновесие, а осакатеният му крак се размаха безпомощно във въздуха.

Пусна Тина и тя падна на стъпалата. Колин се олюля, затъркаля се надолу по стълбите и се наниза на извадения меч на господин Бюрк. Ужасната сцена бе видяна от Ейда и двамата едри мъжаги, които Рам бе оставил да пазят замъка.

Господин Бюрк бе пребледнял като платно и целият трепереше. Мъжете го потупаха по гърба, възхвалявайки уменията и смелостта му, които му бяха помогнали да спаси дамата и да убие този дявол Колин Дъглас. Той бе също като отровна змия, свила се в гнездото, и французинът с един замах бе отървал Черния Рам Дъглас от опасен враг. Пазачите тутакси си смениха мнението за красивия готвач, който многократно се издигна в очите им.

Мъжете посъветваха Ейда да отведе младата господарка, докато те се погрижат за убития. Тина слезе с треперещи крака, прекоси залата и прислужницата й помогна да се настани пред камината. Младата жена се загледа с невиждащи очи в пламъците, сякаш бе омагьосана. Отново преживяваше всички случки, които бяха довели до трагедията на Дамарис и Александър Дъглас.

Настоящето се смесваше с миналото и накрая тя загуби представа за времето.

Мислите й мигом се върнаха в настоящето, когато една висока и тъмна фигура влезе в залата. Мургавият шотландец, който крачеше към нея, изглеждаше застрашително в желязната си ризница, с лъскав шлем на главата. Когато видя пламтящите му тъмносиви очи, Тина се надигна от пейката и ръката й се стрелна към гърлото. Пристъпи към него и умолително протегна ръка.

— Рам.

Изведнъж се свлече безжизнена на пода. Той я вдигна на ръце и я притисна към сърцето си. Когато младата жена отвори очи, видя, че лежи в огромното легло, а Рам Дъглас седи до нея, вперил разтревожен поглед в лицето й. Държеше двете й ръце в своите и когато видя, че тя идва на себе си, повдигна ги към устните си и почтително ги целуна. Беше свалил шлема си и черната му коса, разрошена от бясната езда, се бе разпиляла по широките рамене. Наля малко уиски, опита го и каза:

— Изпий това — отметна огнените къдрици от челото й. — Ще можеш ли отново да ми простиш неоснователните подозрения?

— Защо се върна?

— Усетих, че си в опасност. Когато ревността ми се уталожи, осъзнах, че никога не би ми изневерила с подобно жалко създание като Колин.

— Казаха ли ти какво се случи?

— Да. Може ли да прочета това, написаното от Малкълм?

Тина му подаде листата, за да може най-после да узнае невероятната истина за случилото се преди шестнадесет години. Когато Рам свърши, се наведе и я целуна.

— Благодаря на Бога, че историята не се повтори. Нищо чудно, че техните духове все още се разхождат из замъка.

— Може би сега, когато истината най-после излезе наяве, те ще могат да почиват в мир.

— Ще унищожа всички рисунки и скици, които е направил на Дамарис, както и твоите. Мога само да си представя с какви нечисти неща се е забавлявал зад затворените врати на стаята си.

— Той е бил третият Дъглас, който е трябвало да умре — прошепна Тина. — След смъртта на Малкълм и на бебето, аз се страхувах, че това ще бъдеш ти, особено след като те арестуваха.

Той я привлече в обятията си.

— А пък аз се боях, че ще бъдеш ти, особено след като изпи отровата от собствената ми ръка — гласът му пресекна. Помълча, после изрече с усилие: — Дали ще можеш отново да ми вярваш, моя малка хитрушо?

Тина се взря в тъмносивите му очи и ъгълчетата на устните й леко се извиха нагоре.

— Рам, ти си този, който трябва да се научи да вярва — измъкна се от леглото и се изправи пред него.

— Къде отиваш? — рязко попита той.

— Не смятам през целия ден да лежа. Позволи ми да ти помогна да си свалиш ризницата.

— Съвсем забравих, че още съм облечен в това грозно нещо — изправи се и я свали.

— Съжалявам, че те задържам и ти преча да изпълняваш задълженията си към краля… не, изобщо не съжалявам! Толкова съм доволна, че днес се върна, за да ме защитиш и успокоиш. Винаги съм се чувствала в безопасност, когато си до мен.

Рам протегна ръка и докосна буйните й къдрици.

— Да вървят по дяволите задълженията към краля! На първо място са задълженията ми към Дъглас — винаги е било така и винаги ще бъде. Но ти си права. Никога не съм се учил да вярвам на хората. Нито на кралицата, нито на краля. Не бих се доверил дори и на Ангъс. Само си спомни как Колин и Дейвид ни предадоха, а във вените ни тече една и съща кръв. Досега в този живот съм вярвал единствено на себе си. Казвам ти, че те обичам, ала в същото време действията ми доказват, че не ти вярвам — поклати недоумяващо глава.

Тина се приближи до него и облегна глава на рамото му.

— Рам, мисля, че ние много се обичаме, но още не сме се научили да се харесваме. Ние станахме любовници, преди да станем приятели. А доверието е основата на истинската близост.

Двамата се сгушиха един до друг в голямото кресло и разговаряха с часове. Никога преди не се бяха чувствали толкова близки, нито дори и в най-интимните мигове. Докато споделяха страховете, чувствата, надеждите и представите си бъдещето, бариерите падаха една след друга. Някога бяха започнали да се сближават, ала обстоятелствата ги бяха разделили. Този път Валентина бе твърдо решена, че занапред няма да позволи на нищо да се намесва в личния им живот. Закле се никога вече да не му се противопоставя. Ако се наложи, ще застане с него срещу семейство си, срещу краля и страната, срещу самия Дявол. От този момент нататък те бяха една мисъл, едно сърце, една душа. Тя щеше да стане жената на Черния Рам Дъглас и бе дяволски горда с този факт.

Рам остана още два дни, за да се увери, че не е пострадала от преживяното. Единственият път, когато излязоха от спалнята си, бе да се разходят на лунната светлина по хрущящия сняг. Той я уви в топлите кожи и двамата стигаха чак до замръзналата река. Спряха под големия бук, където бяха погребани Дамарис и Александър.

— Някога мислех, че тя е неспокойна, защото гробът й е до този на Александър, но сега съм сигурен, че е по-добре двамата да са заедно. Ако се съгласиш, ще извикам епископа, за да освети земята — или може би смяташ, че трябва да пренеса костите на Александър в Касъл Дъглас, където почиват неговите предшественици?

— По-добре е да останат заедно във вечността — прошепна Тина и избърса една сълза.

Побързаха да се върнат в стаята си, където ги очакваха бумтящия огън и прекрасните блюда на господин Бюрк. Денят, в който Рам трябваше да потегли, бе най-трудният в живота му. Той целуна любимата си за довиждане и прошепна:

— Ще се омъжиш ли за мен?

Тя се притисна към него и тихо отвърна:

— Ммм, може би. Попитай ме, когато се върнеш, дяволе, не когато заминаваш.

Глава 38

Рамзи Дъглас съвестно изпълняваше задълженията си към краля. За да събира войници, пътуваше много и навлизаше доста по-навътре в страната от лейтенантите на Джеймс Стюарт. Успя да се сдобие с подписани договори за съюз, според които вождовете на клановете Дъглас, Кенеди, Камбъл, Дръмонд, Ърскин и Греъм обещаваха да свикат под бойните знамена всички мъже, годни да носят оръжие. Изпълняваше обещанието си към Валентина да се връща всяка нощ, когато разстоянието позволяваше, така че двамата се виждаха по веднъж на шест седмици.

Дългите и принудителни отсъствия правеха кратките им срещи още по-сладки и ценни. Двамата си мечтаеха за времето, когато ще могат да живеят постоянно заедно, без над главите им да тегне заплахата от войната с Англия.

Зимните месеци се нижеха бавно и Джеймс Стюарт събираше войската си и се готвеше за решителната битка. Не беше никак лесно да се събере такава огромна армия, много по-многобройна от всички армии, които някога Шотландия бе имала. Живата сила обаче не бе достатъчна. Трябваха здрави коне за кавалерията, волове, за да теглят каруците с продоволствия, както и платформите с тежки оръдия. Бяха нужни и хиляди оръжия — не само обичайните мечове, ножове и пики, но и специални копия за копиеносците, стрели за лъковете и аркебузите, както и каруци за обозите.

Работата на Рам бе да осъществява връзка между отделните кланове, така че той непрекъснато кръстосваше страната надлъж и нашир. Аргайл вече бе генерал-губернатор на армията, а Аран — главнокомандващ на флотата. Кралят бе решил войските на Ботуел и на буйните Хепбърн да останат като резерв. Останалите от пограничните леърди, с изключение на Дъглас, щяха да се бият под командването на лорд Хоум. Имаше толкова много разклонения на рода Дъглас — при това не всички бяха от граничните райони, — които щяха да бъдат под командването на Рамзи Дъглас, тъй като граф Ангъс поради възрастта си вече не участваше в бойните действия. Граф Хънтли щеше да предвожда планинците от рода Гордън, докато кралят и неговият добър приятел граф Крофорд щяха да командват ядрото на шотландските войски, съставено от воините от клановете Стюарт и Линдзи. Граф Ленъкс бе начело на всички планинци, с изключение на клановете Камбъл и Гордън.

Понеже Стърлинг бе най-силната крепост на Шотландия, кралят свика там всички вождове на кланове, които от своя страна бяха получили клетва за вярност от своите леърди. Петнадесет графа, петима епископи и голям брой лордове и вождове на кланове се събраха, за да положат тържествена клетва за вярност пред Джеймс Стюарт. Всеки един от благородниците поставяше ръцете си върху кралските и се заклеваше да му служи до гроб. Предоставяше на краля не само живота и богатството си, но и живота и богатството на целия си клан и всичките си васали.

В Шотландия отново настъпи пролет, а с нея дойде и краят на спокойните дни. Армията на Хенри Тюдор прекоси Ламанша, за да започне война с Франция. Огромно облекчение обхвана всички графства в Шотландия. Гражданите и жителите на провинцията с еднаква сила искаха да прогонят мислите за войната и да отпразнуват настъпването на хубавото, но кратко лято.

Неколцината умни и проницателни благородници знаеха, че войната с Англия само е отложена. Крал Джеймс Стюарт, граф Ангъс и Рамзи Дъглас бяха добре запознати с амбицията на Хенри Тюдор. Той щеше да използва всички средства — насилствено завладяване, убийство, интриги или подкупи, — за да покори Шотландия. Английските благородници, също като краля си, бяха жадни за власт и дебнеха като чакали, за да погълнат съседното кралство.

Рам напусна Единбург Касъл, съпровождан от обичайния си ескорт от четиридесет воини. Само за два часа стигнаха в Дъглас. Пазачът на стената предупреди Тина, че Черния Рам се завръща и тя изтича в спалнята. Излезе на терасата и размаха коприненото знаме на Дъглас, за да я види любимият й още отдалеч. Когато той влезе в двора, тя вече тичаше надолу по външната стълба.

Рам скочи от лъскавия гръб на Рафиън и я сграбчи нетърпеливо в прегръдките си. Не спираше да я обсипва с целувки.

— Моята малка палавница, колко много ми липсваше!

Тя сияеше от щастие и радост. Залязващите лъчи на слънцето превръщаха огнените й къдрици в разтопена маса от червено злато. Златистите й очи се замъглиха от желание и Рам си помисли, че е най-щастливият мъж на земята. Тина бе замаяна от близостта му. Не забелязваше потта и праха от дългата езда — всичко, което виждаше, бе мургавият шотландец, чието великолепно лице се извисяваше над нея. Тялото му бе силно и твърдо като гранит.

— Обичам те, Рам — задъхано промълви младата жена.

Той я завъртя високо във въздуха, а после я пусна внимателно да стъпи на земята, целувайки я така, както никога досега не я бе целувал.

— Знам, че ще се омъжиш за мен, хитрушо — аз съм твоята съдба.

Очите на Тина заискриха от любов и гордост. Никога нямаше да го превърне в безволев роб. Толкова типично бе за него да й заявява, че ще се омъжи за него, вместо да моли за ръката й! Обаче любовта й бе толкова дълбока и силна, че повече не можеше да му отказва.

Рам я прегърна с мускулестата си ръка и без да се срамува от воините си извика на Джок:

— Иди да доведеш свещеника от църквата „Сейнт Брайд“! И побързай!

От гърлата на мъжете се изтръгнаха оглушителни викове на радост, които отекнаха сред каменните стени. Бузер се появи откъм гората и се хвърли към прегърната двойка.

Рам и хората му отведоха конете в конюшнята. Всички предпочитаха сами да се погрижат за животните, отколкото да ги поверят на конярите. Тина не се отдели от Рам, който разседла Рафиън и старателно го изтърка. После отидоха да видят Индиго.

Тина ахна уплашено, защото красивата кобила лежеше в сеното. Рам коленичи и плъзна ръце по гърба и корема на Индиго.

— Мисля, че скоро ще ражда.

Тина погали животното по врата и му прошепна няколко нежни думи. Кобилата изпръхтя и се вдигна на крака. Рам се намръщи. Беше такова грациозно и фино създание, че можеше да има трудности при раждането. Запази страховете за себе си, но заповяда на коняря да я наблюдава внимателно и когато започне да ражда, веднага да го извика.

Тъкмо излизаха от конюшнята на двора, когато се появиха Джок и свещеникът.

— Венчай ни още сега, докато моята хитруша не е променила решението си — заповяда Рам Буйната глава.

Личеше си, че едва сдържа нетърпението си — един мускул играеше на лицето му — и Тина се запита дали ще остане на едно място достатъчно дълго, за да изчака свещеникът да изрече сватбените клетви.

Всички мъже и жени от замъка излязоха на двора, за да присъстват на брачната церемония на лорд Дъглас и неговата избраница.

— Нима няма първо да се изкъпеш и преоблечеш, варварино? — попита Валентина с престорен гняв в гласа.

Той впи страстен поглед в нея, усещайки как кръвта му кипва.

— Ще го направим заедно. Това ще бъде първото ти задължение като лейди Дъглас — придърпа я към себе си, а свещеникът извиси глас.

— Събрали сме се днес пред погледа на Бога и пред всички вас, за да съединим завинаги този мъж и тази жена в свещения съюз на брака, на това място, благословено от нашия Бог, Исус Христос. Призовавам ви в името на Страшния съд, когато всички тайни, скрити в сърцата ни ще излязат наяве, ако някой от вас знае някаква причина, поради която този брак не може да се състои, да я каже сега или да замълчи завинаги. Вземаш ли тази жена за своя законна съпруга? Да я обичаш и почиташ, да се грижиш за нея в болест и здраве? Да й бъдеш верен, докато смъртта ви раздели?

— Да — тържествено се закле Рам Дъглас.

— Вземаш ли този мъж за свой законен съпруг? Да му се подчиняваш и да се грижиш за него в болест и здраве? Да го обичаш и почиташ? Да му бъдеш вярна, докато смъртта ви раздели?

— Да — ясно и високо отвърна Тина Кенеди.

— Кой ще предаде тази жена на този мъж?

Настъпи дълга тишина и никой не пристъпи напред. Накрая под всеобщи одобрителни възгласи господин Бюрк реши да се нагърби с тази задача.

— Аз, Рамзи Нийл Дъглас, взимам Валентина за моя законна съпруга в добро и зло, в богатство и бедност, в болест и здраве, за да я обичам и да се грижа за нея, докато смъртта ни раздели. Заклех се.

Очите на Тина се разшириха, когато той измъкна сватбената халка от джоба на кожения си жакет.

— С този пръстен аз те вземам за жена и обещавам да те почитам с тялото и душата си. Нека всичко, което притежавам, бъде и твое.

Тина повтори клетвите, а свещеникът ги обяви за съпруг и съпруга.

— А сега с удоволствие ти предавам новата лейди Дъглас — завърши отецът.

Точно този момент с огромно нетърпение очакваха насъбралите се мъже. Те вдигнаха невестата и младоженецът и ги понесоха към замъка, като се смееха и викаха:

— В леглото! В леглото!

Рам успя да се изтръгне от ръцете на грубите воини. Изправи се на платформата и вдигна ръце.

— Да не сте си и помислили! Аз съм този, който ще си легне. Отворете касите с вино и уиски и се забавлявайте!

Мъжете запротестираха, когато двойката се опита да си тръгне, но Рам твърдо заяви:

— Аз трябва да изпълня клетвата си. Нима не обещах да я почитам с тялото си?

Когато Валентина чу пламенното му обещание, прихвана полите си и затича към стълбите. Той хукна след нея и много скоро двамата се намериха в огромното легло, преплели тела в страстна прегръдка.

Дамарис и Александър наблюдаваха с удоволствие кратката церемония. И двамата смятаха, че тези толкова жизнени хора са създадени един за друг. Призраците се почувстваха леко замаяни от бързината, с която се извърши бракосъчетанието, но бяха убедени, че този съюз е правилен и предопределен от съдбата. Клановете Кенеди и Дъглас най-после се свързаха с кръвна връзка и от този брак щяха да се родят много прекрасни синове и дъщери.

Ръката на Дамарис лежеше в тази на Александър.

— Това е чудесен край на историята на Тина и Рам, но всъщност това не е краят, а началото.

Алекс стисна ръката й.

— Но е краят на нашата история, любов моя. Сега трябва да се отидем оттук.

— О, Алекс, не можем да ги оставим сами. Войната е надвиснала над главите им, а какво ще стане, ако Тина отново забременее?

— Скъпа, ние не можем вместо тях да изживеем живота им. Аз също искам да остана, но нашето време тук свърши. Сега идва тяхното време.

— Алекс, страхувам се.

— Аз ще бъда с теб, момичето ми. Ние ще продължим заедно.

В очите му блеснаха дяволити пламъчета.

— Ти ми вярваш, нали?

Дамарис се изчерви. Бе отказала да му повярва цели шестнадесет години, но сега вече бе убедена, че той никога не е предал любовта им.

— Вярвам ти, съпруже. Не мога да ти вярвам с живота си, но мога да ти вярвам с душата си.

— Да се качим на терасата — подкани я Алекс.

Дамарис се взря изпитателно в лицето му. Нито един от двамата не бе посещавал това място от онази съдбовна нощ преди толкова години.

— Няма от какво да се страхуваш, любима. Вярвай ми!

Двата призрака тихо се понесоха към високата крепостна стена.

— Не изглежда много гостоприемен този друг свят — с безпокойство каза Дамарис. — Дали ще бъде рай или ад?

— Може би нито едното, нито другото, ала ще бъде последната проверка на взаимната ни вяра и любов — увери я Александър.

— Ти си толкова храбър. Какво трябва да направя? — той почувства лекия трепет в гласа й.

— Просто пристъпи във вечността или остани без мен завинаги.

— О, не! — извика тя и се понесе обратно към замъка.

Сърцето на Александър се сви. Наистина бе повярвал, че Дамарис го обича достатъчно силно, за да го последва в дългото пътуване. Защо не успя да я убеди? Знаеше със сигурност, че шестнадесетгодишното забавяне не може да бъде продължено. Душата му се изпълни с безкрайна печал. Колко още години трябва да изминат, преди любимата му да осъзнае, че няма друг избор, освен да продължи напред? Това бе последната истина, която всеки е длъжен да разбере — трябва да се върви напред. Обзе го сковаващ студ. Толкова бе непоносимо да бъдеш сам, но Алекс нямаше друг избор, освен да си отиде без нея.

Внезапно я видя да се носи към него с любимата си котка на ръце. Тя се засмя, като зърна мрачното му лице.

— Не можех да си тръгна без Фоли!

Сърцето на Александър се изпълни с безмерно щастие. Улови ръката й, вярвайки, че двамата ще бъдат за едно навеки.

Рам бе гол, а Тина бе облякла копринена нощница. Двамата бяха коленичили пред огромното легло, плътно притиснати един до друг.

— Кажи ми отново, че ме обичаш — настоя младият мъж. — Беше ти нужно твърде дълго време, за да го признаеш.

— Обичам те, обожавам те, Дъглас!

Тина още не му бе доверила, че отново очаква дете. Щеше още малко да запази тайната. Беше замаяна от щастие, че той й предложи да се оженят, без да подозира за бременността й. Така бе сигурна, че я обича и иска да бъдат заедно заради самата нея, а не заради бъдещите наследници, които щеше да му роди.

На вратата тихо се почука и той се спусна да отвори, без да обръща внимание на голотата си. На прага стоеше едно момче от конюшнята. Ейда бе с него. Младежът отвори уста, но от нея не излезе нито звук.

— Индиго ще ражда — обади се Ейда.

— Слизам веднага — каза Рам на коняря.

— Искаш да кажеш, че двамата слизаме веднага — поправи го Тина и се уви в кожената си пелерина.

Рам навлече бързо панталоните си, но не си губи времето да облича риза. Последвани от Бузер, двамата забързаха към конюшнята. Кобилата бе неспокойна и от време на време тихо изпръхтяваше. Рам прокара ръце по гърба на животното.

— Арабските чистокръвни кобили са много нервни и неспокойни. Жребчето още не е слязло. Мисля, че ни предстои дълга нощ, съпруго.

Тина заговори нежно на любимката си, за да я успокои. Изглежда присъствието им й повлия, защото животното притихна. Рам направи в съседната клетка едно импровизирано легло от дъхаво сено и двамата се сгушиха един до друг, завити с кожената наметка. Бузер се настани удобно в краката им.

— Никога не съм си представял, че ще прекарам първата си брачна нощ като акушерка — обади се Рам и прегърна младата си съпруга.

— Правиш го заради мен, защото знаеш колко много държа на Индиго. Мисля, че е много мило и романтично — зарови пръсти в гъстите черни косми на гърдите му. Обичаше да усеща топлината на тялото му, уханието му, примесено с аромата на сеното. Беше толкова опияняващо! Устните на Рам докоснаха леко челото й.

— Истината е, че никак не съм галантен. По-скоро съм егоист, задето се ожених за теб, преди да потегля на война!

— Нима опасността не е намаляла сега, след като Англия е във война с Франция?

Той остана мълчалив за известно време, после промърмори:

— Не. Сигурен съм, че Джейми Стюарт ще се бие.

— Усещам нотка на съжаление в гласа ти.

— Мисля, че не го съветват правилно. Винаги съм вярвал в силата. Смятам, че ако врагът ни напада, ние трябва да отговорим със светкавичен контраудар, но този път трябва да си останем в Шотландия и да се опитаме да укрепим границата. Джейми постъпи разумно, като събра вождовете на кланове и им заповяда да свикат войските си, но съм убеден, че трябва да спрем дотук.

— Мислиш ли, че кралят ще поведе армията си към Англия? — невярващо попита младата жена.

Рам не отговори на въпроса й, а вместо това каза:

— Иде ми да се ритна отзад, задето изгубих толкова ценно време. Има толкова много места, където искам да те заведа, толкова много неща, които ми се ще да ти покажа.

Тя се притисна към него.

— Разкажи ми, разкажи ми за всичко.

— Ще те взема на север с мен, когато отида за дивите коне. Това са вековните девствени гори на Шотландия. Имам чувството, че светът е започнал оттам. Нещо неземно витае в онези места — тишина, някакво тайнствено величие, обвито в мъгла. Животните са толкова диви и свободни, че сърцето ти се къса, когато трябва да ги разделяш. Можем цяла година да обикаляме огромните владения на Дъглас. Искам да те заведа да видиш Танталон. Това е нещо наистина специално. Представлява множество зъбери от розов пясъчник, надвиснали над морето. А Дънбар Касъл е още по-величествена гледка. Крепостта е купчина от голи скали, издигащи се над морето, като всички са свързани помежду си с коридори, които приличат на подвижни мостове. Никога не си виждала нещо толкова прекрасно.

— Звучи доста страшно — обади се Тина.

— Само за враговете — увери я съпругът й. — Много ми се иска да видиш остров Мей в залива на Форт. През зимата изглежда доста страховито, но през летните дни Северно море се плиска край назъбените скали и те кара да се чувстваш като бог, изкачил се на върха на света. Мястото е необитаемо и над главата ти се реят стотици морски птици и чайки, които въобще не се боят от хората. В пукнатините има езера, някои от които са съвсем плитки, а други достигат до три и половина метра дълбочина. Кралят често обича да се уединява там. Ще ти хареса. Пребиваването по тези места е едно мистично и духовно преживяване.

Двамата се надигнаха едновременно от уханното си легло, когато Индиго високо изцвили. Тина отиде при страдащото животно и нежно му заговори:

— Успокой се, успокой се, красивото ми момиче. Рам опипа издутия й корем, за да провери положението на жребчето.

— Слязло е съвсем ниско. Вижда се единия му крак.

Тина видя, че веждите му са смръщени от тревога.

— Това лошо ли е?

— Не е добре, че се е показал единият заден крик — отвърна с нисък глас той, хвана крачето с уверена ръка и го бутна обратно. Индиго завъртя диво очи, после задиша учестено и капки пот избиха по лъскавата козина на животното.

Тина я покри с топло наметало, а Рам побърза да напълни едно ведро с вода и й даде да пие. Той продължи да разтрива издутия й корем, за да облекчи болката. Това продължи около час, след което Индиго се отпусна в сеното. Треперещите й крака вече нямаха сили да я държат права.

— Рам, направи нещо — замоли го Тина. — Плодът е твърде голям, за да излезе. Трябва да я отървеш от мъките й.

— Не, лисичке, няма да се предадем толкова лесно — опъна едно въже през коленете си, а после внимателно пъхна ръка в утробата на кобилата. На Тина й се стори, че минаха часове. Накрая Рам изръмжа доволно и Тина видя как ръката му се появи, държейки здраво две малки копитца. С безкрайно търпение той отново и отново опитваше да направи примка около малките черни крака, без да ги повреди. Тина бе смаяна как големите и грубите негови ръце бяха способни да се движат толкова нежно и внимателно.

През това време тя не спираше да говори на животното, галеше кадифената муцуна и извиваше врат, за да гледа как Рам ще направи чудото. Той беше невероятно як мъж, ала трябваше да мобилизира цялата си сила, за да изроди жребчето на Индиго. Бори се още около час и накрая новороденото се появи на бял свят, покрито с лъскава ципа. Рам бързо освободи носа и устата му, за да може да диша. Индиго се изправи на крака, душейки потомството си още преди Рам да махне въжето. Изчисти малкото създание с шепа сено и двамата гледаха с радостно блеснали очи, как то се опитва да се изправи на дългите си, подгъващи се крака.

— Мъжко е! — тържествуващо възкликна Рам.

— О, колко е красиво! — извика Тина. — Как ще го наречем?

— Какво ще кажеш за Хезърд[1]? — засмя се съпругът й.

Тина приклекна в сеното, без да откъсва поглед от майката и жребчето й, докато Рам се изми в коритото за конете и се изсуши с наметалото си. Лицето на младата жена сияеше от щастие, когато вдигна глава, за да погледне любимия си.

— Това бе духовно преживяване.

— Глупости — това бе дяволски тежка работа! — възкликна той. Очите му закачливо блеснаха: — Ей сега ще ти покажа какво значи духовно преживяване! — додаде той и се гмурна в сеното, вдигайки облаци от прах. Ала преди да успее да я обсипе с целувки, някакъв непознат се надвеси над тях.

— Лорд Дъглас? — колебливо попита мъжът.

— Да — прозвуча нетърпеливият отговор.

— Нося ви съобщение от краля, милорд.

Рам въздъхна и бавно се изправи на крака. Засрамената му съпруга се опита да се скрие в сенките. Рам протегна ръка, за да вземе писмото и заяви със строго лице:

— Не казвай на лейди Дъглас, че съм се въргалял в сеното с някаква хубавица.

— Разбира се, че няма, милорд — увери го пратеникът на краля.

— Предполагам, че вече е сутрин. Иди в голямата зала и закуси. Ще сляза веднага след като се изкъпя и преоблека.

Тина се киска тихичко по целия път до спалнята им, но когато Рам прочете писмото и разбра, че кралят го вика незабавно в Единбург, смехът й помръкна. Изпрати Ейда да каже на слугите да донесат топла вода и извади от гардероба панталоните и новия кадифен жакет на Рам.

Рам си съблече и влезе във водата.

— Още днес ли трябва да тръгнеш? — тъжно попита младата жена.

— Ела вътре при мен.

Тина свали копринената нощница и пристъпи във водата. Когато той протегна ръце, за да я привлече към себе си, от гърлото й се изтръгна стон и тя се отдаде на вълната от страст, която я заля. Рам бе коленичил във водата и Тина се намести между краката му. Прекрасните й гърди се притиснаха до неговите. Потръпна от докосването на телата им. Дивото му желание напираше за освобождение; чувствените му устни се впиха в атлазената й кожа, възбуждайки я до краен предел. В този миг нищо нямаше значение, само великолепното му тяло, тръпнещо под нейното. Притисна лице към гърдите му и чу забързаните удари на сърцето му. Езикът му обходи нежната извивка на гръдта й и подразни розовите зърна. Прониза я горещото желание да бъде част от него, да остане завинаги притисната към тялото му. Помисли си, че сърцето й ще се пръсне, преизпълнено от безкрайна любов.

Разкошното й тяло възпламеняваше слабините му. Обви ръце около тънкия й кръст и я повдигна.

— Обхвани ме с бедрата си, но бавно — прошепна младият мъж. Тя го възседна и се спусна към пулсиращата му мъжественост. Отначало движенията му бяха възхитително бавни, въплъщение на вечното единение между мъжа и жената. После започна да се движи по-бързо, навлизайки все по-дълбоко и по-дълбоко, отдавайки й изцяло великолепното си тяло. Тя го прие без остатък, с цялото си сърце и душа. Устните им се сляха във вечното блаженство на любовта.

Тогава той забави ритъма, а златистите й очи се разтвориха, потъвайки в тъмносивите глъбини на неговите, превръщайки се в разтопено море от пламък. Телата им се притискаха, не желаейки да се разделят, защото знаеха, че раздялата ще е мъчителна. Рам не й бе казал подробно, какво съдържа писмото на краля, освен че незабавно го вика в Единбург. Но и нямаше нужда. Тя знаеше.

— Вземи ме със себе си — помоли се младата жена.

— Знаеш, че не мога — отвърна той, докато се обличаше. — Остани тук, ще дойда, за да те целуна за довиждане. Не се обличай, искам да бъдеш гола.

Тя кимна, неспособна да отговори заради голямата буца, заседнала в гърлото й. Знаеше, че той мрази сълзите и с усилие ги преглътна. Оставаше й още малко време. Мъжете трябваше да приготвят оръжията и конете си, да натоварят каруците с боеприпаси и продоволствия.

Внезапно я обзе страх, че той няма да се върне при нея, както й бе обещал. Навярно бе решил, че е по-лесно да замине, без да се сбогува. Измъчена най-после чу забързаните му стъпки и изтича към вратата. Хвърли се в обятията му. Зърна емблемата на гърдите му — Кървящото сърце на Дъглас — и едва не избухна в неутешими сълзи. Изпълни я зловещо предчувствие — сякаш го предаваше на смъртта. В този миг всичко й изглеждаше обречено. Риданията заседнаха в гърлото й и тя се отдръпна от него.

— Довиждане, лейди Дъглас. Бъди смела, моя малка хитрушо.

Тина наметна самурената пелерина и изтича след него. Не можа да го настигне. Тя излезе на двора, където воините му го очакваха. Рам не се извърна, а хвана лъка на седлото на Рафиън. Постоя така за миг, после се обърна и разтвори ръце. Тина се спусна към него и разгърна кожената наметка. Притисна голото си тяло към неговото. От гърлото му се изтръгна задавено стенание и той я притисна към желязната ризница.

Бузер стоеше с наострени уши до Рафиън. Този път бе решен да придружи господаря си. Когато лорд Дъглас се метна на седлото и махна с ръка за сбогом, Тина трябваше да се вкопчи в хрътката, за да й попречи да последва господаря си.

[1] Hazard — щастлив случай (англ.). — Б.пр. ↑

Глава 39

Пълен сбор на армията!

Джеймс Стюарт изпрати заповедта до всички кланове в Шотландия. Наредено им бе да се съберат в Бърмур край Единбург — обширно поле извън града, където по традиция се събираше войската на Шотландия.

Единбург Касъл гъмжеше от графове, епископи и лордове и всеки от вождовете бе решен да изкаже мнението си и да се наложи над съперническите кланове. Носеше се слух, че Джеймс ще обяви решението си, дали да обяви война на Англия.

Епископите докладваха, че папата е заплашил да отлъчи Джеймс Стюарт от църквата, ако наруши официалния договор с Англия. Кралят бе вбесен и изпрати незабавен протест, в който се казваше, че самият Хенри Тюдор не го е спазил, заповядвайки на войниците си да нападат, избиват и арестуват поданиците му. Джеймс се разгневи още повече, защото протестът му остана без отговор. Епископ Елфинстън настояваше за благоразумие и предпазливост, но Джеймс и графовете не можеха да преглътнат нанесената обида.

В Единбург пристигна пратеник с молба за помощ от Луи XII, краля на Франция. Хенри Тюдор бе навлязъл с армията си във Фландрия, за да си възвърне Гайен, бивше английско владение. Според договора, сключен между Шотландия и Франция, всяка страна се задължаваше да обяви незабавно война на страната, която заплашваше едно от двете кралства.

Когато клановете започнаха да се събират в Единбург, увереността на Джеймс Стюарт се засили. Хиляди знамена плющяха гордо на летния бриз. Слънчевите лъчи блестяха върху стоманените доспехи на многобройните смели бойци, готови да се борят и умрат за родината си. Джеймс знаеше, че това бе най-голямата и силна армия, водена някога от шотландски крал.

Английската и шотландска флота на практика бяха във война през цялото лято. Английският адмирал Томас Хауард разполагаше с около хиляда моряци и шотландският адмирал граф Аран с усилия ги удържаше да не нахлуят на сушата. Морски битки се водеха от Сейнт Аб Хед до устието на Фърт на Тей. В момента флотата на Аран бе достатъчно многобройна. Той командваше не само кралските кораби — „Маргарет“, „Лайън“ и „Грейт Майкъл“, — но и търговските кораби на клановете, превърнати във военни.

Рам Дъглас завиждаше на брат си Гавин и братовчедите си Иън и Дръмонд, които командваха корабите на Дъглас и не позволяваха на английските съдове да стигнат до остров Мей, както и до устието на Форт, където бе разположена шотландската столица.

Рамзи бе избран да води воините на Дъглас, той като граф Ангъс вече бе твърде стар, за да участва във войната. Всъщност Рам би се почувствал смъртно обиден, ако не бяха го посочили за командващ на войската на Дъглас. И Ангъс, и Рамзи знаеха, че воините не биха се съгласили да получават заповеди от никой друг.

Числеността на войската се увеличаваше с всеки изминал ден и все повече леърди изпращаха воините си, за да се присъединят към кралската армия. Граф Хънтли доведе бойците на Гордън, Аргайл — на Камбъл, Ленъкс — Стюартите, а Ботуел — ратниците на Хепбърн.

Джеймс Стюарт всеки ден проверяваше нарастващата армия и всяка вечер в голямата зала на Единбург Касъл се съветваше с графовете, лордовете, епископите и военните съветници. Тази вечер Рам усети, че нещо витае във въздуха. Напрежението растеше, достигайки до връхната си точка. Щеше да бъде необходима желязна ръка и воля, за да се обуздаят вождовете на клановете. Джеймс Стюарт се изправи и вдигна ръце, за да въдвори тишина. Гласовете на присъстващите постепенно стихнаха.

— Получих молба от кралицата на Франция. Хенри Тюдор най-презрително е отхвърлил ултиматума незабавно да изтегли войските си от Тироан във Фландрия. Англия и Франция са във война! Френската кралица ме е удостоила с честта да бъда неин защитник и ме моли да навляза в Англия и да отвърна на предизвикателството.

Надигнаха се одобрителни викове, които като огромна вълна заляха голямата зала на Единбург Касъл. Рам Дъглас усети как космите на врата му настръхват. Той бе обезпокоен от съобщението, получено току-що от Хийт Кенеди, според което двадесетхилядна отлично въоръжена английска армия се е събрала в Нюкасъл.

Графовете Атол, Мортън и Крофорд се изправиха и шумно настояха кралят незабавно да нахлуе в Англия. Думите им бяха посрещнати с нов изблик на радостно одобрение. Явно всички бяха готови да потеглят още на другата сутрин, ако Джеймс издаде заповед за нападение. Кралят попита Аргайл за броя на оръдията и аркебузите, конете, както и каруците за продоволствия и оръжия. Аргайл се допита до Гленкеърн и Монтроуз и докладва, че войската разполага с петдесет хиляди каруци. След това кралят се поинтересува колко време ще е нужно такава огромна армия да се придвижи до границата и да нахлуе в Англия. Лорд Хоум, който бе отлично запознат с районите по границата, заяви, че ще са достигнали за пет дни.

Джеймс бе свикнал да се съветва с Ангъс по изключително важните въпроси, свързани с настоящето и бъдещето на Шотландия. Затова се обърна към него и настоя да стане и даде благословията си.

— В тази война лорд Рамзи Дъглас ще командва войските на нашия клан. Той иска да ви каже няколко думи и аз настоявам да го изслушате — извиси се над всички грубият глас на Арчибалд Дъглас.

Рам се изправи, но не последваха одобрителни викове. Разнесоха се покашляния, чу се тропот на крака, а погледите, които се насочиха към него, бяха почти враждебни. Беше ясно, че насъбралото се множество не бе склонно да проявява разум и предпазливост.

— Днес получих сведения, че в Нюкасъл се е събрала армия, равна по многочисленост на нашата — разнесе се дълбокият глас на лорд Дъглас. Тутакси обаче бе удавен от възмутени викове. Никой не можеше да повярва, че това е възможно, след като всички знаеха, че войската на Хенри Тюдор се бие във Франция. Рамзи отново издигна глас: — Тази армия е предвождана от човек, който миналата година беше в нашия двор — лорд Хауард, граф Съри — всички отново заговориха в един глас и заглушиха думите му. Джеймс Стюарт застана до Рам Дъглас и вдигна ръце, за да ги накара да замълчат.

— Моите шпиони ми докладваха, че това е истина. Оставете го да продължи — заповяда кралят. — Бих искал да чуя съвета му.

Тази вечер очите на Рам бяха почти черни, а гласът му бе мрачен и суров.

— Ще са ни нужни пет дни, за да стигнем до границата. Мисля, че трябва да строим войската си от нашата страна на Туид. Шотландската армия трябва да остане в Шотландия. Много по-разумно е да изчакаме англичаните да нахлуят в земите ни. Когато видят, че нашата военна сила не отстъпва по мощ на тяхната, не смятам, че ще предприемат подобна рискована стъпка!

От всички страни се посипаха викове и проклятия. Някои бяха съгласни, но повечето бяха против. Накрая в голямата зала избухна истинска битка. Прехвърляха се обиди, а Рам Дъглас не можеше да понесе да го наричат страхливец.

— Предизвиквам всеки и всички на открит двубой! — прогърмя гласът на лорд Дъглас. — Не се страхувам да нахлуя в Англия! Ще поведа моята войска и ще превърна в пепел Карлайл и Нюкасъл! Но продължавам да твърдя, че шотландската армия трябва да остане в Шотландия!

Ангъс огледа изпитателно лицето на Джеймс Стюарт и заключи, че не това желае да чуе краля. Той бе буен и изгаряше от нетърпение да покаже безразсъдната си смелост. Граф Ангъс предпочете да замълчи. Кралят искаше война с Англия. Така да бъде…

Джеймс Стюарт вдигна тюркоазния пръстен, изпратен му от френската кралица.

— Луи ни е предоставил двадесет хиляди френски пики. Нека да ги оползотворим както се полага!

Тази нощ Джеймс Стюарт лежеше в леглото, наблюдавайки как пламъците хвърлят кървави отблясъци върху косите на Джанет Кенеди, докато любовницата му се събличаше. Кралят изпита мрачното предчувствие, че ще я люби за последен път.

— Джан, любима, това е последната ни нощ заедно.

Ледена ръка стисна сърцето й, ала тя го дари с най-ослепителната си усмивка. Последното нещо, което един мъж искаше от една жена, бяха сълзите. Видя, че той бе свалил железния колан, който носеше за покаяние, и страстно си пожела да не го носи в битката. Знаеше, че той няма да бъде само наблюдател, а ще се бие в предните редици и коланът щеше да му пречи.

Джанет бе намазала с благовонно масло върховете на гърдите си и докато си играеше с тях, Джеймс се сети за нещо, което трябваше да й каже.

— Джан, в долното чекмедже на бюрото ми има ковчеже със злато. Вземи го утре сутринта. Ще ти послужи по-добре от разните красиви бижута.

Тя го целуна, за да го накара да замълчи, но той се отдръпна и продължи:

— Грижи се за нашия син, Джанет. Обясни му, че е син на крал и брат на крал, но че никога не бива да се опитва да става крал.

— Любов моя, след като ти си отидеш, ще го възпитам да служи вярно на Джеймс V[1], но ние ще бъдем заедно още дълги години.

Той обхвана с шепи прекрасната й огнена коса и я поднесе към устните си.

— Благодарен съм на Ангъс, че те преотстъпи, макар и за кратко — неочаквано рече той, а тя отметна глава назад и се засмя. Видя тюркоазния пръстен на френската кралица. Знаеше, че той не бе способен да откаже на молбата на жена. После двамата се любиха, сякаш им бе за последен път.

На следващия ден Джеймс Стюарт и вождовете на клановете се присъединиха към хората си, които бяха на лагер в Бърмур. През последния ден на август шотландската армия потегли на поход към Англия. Това бе великолепна демонстрация на сила. Стегнатите бойни редици, облечени в традиционната носия, се точеха на повече от три километра.

Времето бе великолепно и на петия ден от потеглянето, както бе предвидено, войските прекосиха река Туид и навлязоха на английска територия. Знаменосците бяха най-отпред и развяваха знамето на Шотландия — червен лъв, избродиран на златен фон. Джеймс Стюарт яздеше начело на кавалерията, облечен в разкошни доспехи в червено, черно и златно. Гордият му вид сякаш искаше да покаже на света, че той е единственият достоен крал на Шотландия. Всеки от клановете имаше собствени гайдари.

Джеймс бе заповядал на доверените си съгледвачи да му докладват за напредването на английската армия и да изберат най-удобното възвишение в Чевиот Хил, където шотландците да разположат лагера си. Избраното място бе високо над долината Тил, там три хълма образуваха труднодостъпна естествена крепост на югозапад от Норам. Мънилос Хил бе в средата, отляво се издигаше Бранкстън Хил, а отдясно бе Флодън Хил и Едж. Завземайки тази позиция, Джеймс Стюарт изпревари граф Съри и в тази ранна септемврийска сутрин, подстъпите към лагера на шотландските войски бяха непристъпни.

Рам командваше четиристотин бойци от клана Дъглас. По-малко от стотина бяха на коне. Единствено неговите и воините на Ангъс си служеха отлично с меча. Останалите, събрани от обширните земи на Дъглас, бяха копиеносци, както и по-голямата част от войниците. Всички шотландци носеха ножове, къси саби, някои бяха въоръжени с бойни секири, а други бяха обучени за артилеристи — едно оръдие можеше да покоси наведнъж десетки вражески войници, ако се използва ефективно.

Хората на Рам бяха опитни бойци, а неговият първи лейтенант Джок можеше да ги командва и без негова помощ. Затова съсредоточи вниманието си върху копиеносците. Нареди им да си сложат железните шлемове и да не ги свалят нито за миг. Забрани им да използват дългите френски пики, които не познаваха и с които не умееха да си служат, а да се придържат само към късите си копия и ножовете.

Граф Съри изпрати при Джеймс своя официален пратеник, който бе под закрилата на червения кръст. Главнокомандващият го предизвикваше да започнат битката след два дни върху откритата земя под хълмовете. Рам Дъглас бе доволен от отговора на краля. Шотландците щяха да се бият там, където се намираха, а не върху земята, избрана от англичаните.

Дъглас и Ботуел предложиха да се укрепи естествената крепост и получиха заповед да се заемат с изпълняването на идеята си. Те подсилиха източния склон на Флодън Едж, като го оградиха с остри дървени колове, които щяха да разпорят корема на всеки кон от вражеската кавалерия, опитал се да прескочи през окопа.

На следващия ден бойните редици на англичаните бяха изтеглени на източния бряг на река Тил. Съри видя, че цялата блатиста земя е покрита с шотландската артилерия. Но тъй като те не го нападнаха, той направи умен тактически ход и изостави позициите си. Оттегли армията си на север и прегрупира силите си под Бранкстън Хил.

Дъглас и Ботуел настояваха Джеймс да нападне англичаните, докато се оттегляха през реката. Знаеха, че лесно могат да победят една армия в отстъпление, при това войниците се движеха по единствения мост, но Джеймс не даде заповед за атака.

На следващия ден заваля. Под прикритието на гъстия пушек, докато шотландците горяха отпадъците, Джеймс придвижи армията си от билото на Флодън към възвишението на Бранкстън Хил на около четиристотин метра от англичаните. Ботуел и Дъглас отново настояха пред краля да даде сигнал за нападение, докато вятърът носеше дима надолу по склона, прикривайки шотландците от неприятеля. Мократа избуяла трева, водният порой и тресавищата, където шотландците бяха оформили предните си бойни редици, причиняваха много неудобства, но Джеймс се бавеше със заповедта за атака. Слънцето започна да клони към залез. До това време англичаните вече бяха успели да разположат артилерията и оръдията си.

Джеймс Стюарт най-после даде знак на главния артилерист да открие огън. Хлъзгавият терен не позволяваше шотландските оръдия да бъдат спуснати достатъчно ниско по склона, за да нанесат ефективен удар, докато артилеристите на Съри бяха разположили много сполучливо техните и още с първите залпове покосиха главния артилерист на Джеймс, както и голяма част от копиеносците.

Джеймс Стюарт трябваше да изтегли дивизиите си извън обсега на огъня и да изчака задъханите англичани да изкачат върха, но той вече не бе в състояние да контролира гнева и нетърпението си. С безразсъдна смелост той поведе многобройната си армия надолу по хребета през пелената от дъжд и дим. Джеймс водеше едната средна колона, а граф Крофорд — другата. Центърът настъпваше уверено със спуснати копия, но много скоро мъжете започнаха да се плъзгат по склона, покрит с мокра трева.

Рам Дъглас и хората му заеха левия фланг заедно с бойците на лорд Хоум и граф Хънтли Гордън. Докато Джеймс прегрупираше своята колона в средата, шотландците нападнаха най-близките редици на англичаните. Едмънд Хауард, третият син на Съри, поведе дивизията от Чешър. Бойците на Рам Дъглас се врязаха в техните редици и започна невиждана сеч.

Сред звънтенето на стоманата, бойните викове, ужасеното цвилене на конете Рам Дъглас, възседнал Рафиън, се изправи лице в лице с Дейви Кенеди, който се биеше под бойното знаме на Арчибалд, граф Касилис. Най-младият Кенеди бе изчезнал от Дун малко след като бе предал Рам Дъглас. Бе се скрил от хората на Ангъс, както и от баща си, страхувайки се, че той ще заповяда да го обесят за стореното.

Когато бе обявена войната, момчето се бе завърнало у дома, молейки за шанса да изкупи грешката си, като се бие заедно с клана си за краля и Шотландия. Дейви Кенеди знаеше, че един мъж може да се покрие със слава в битките, и смяташе, че може да стане герой.

Баща му и братята му го изгониха, заявявайки, че никога повече няма да му проговорят, но вождът на клана каза, че се нуждаят от всеки Кенеди.

Лицето на Дейви се сгърчи от ужас, когато тъмносивите очи на Дъглас се впиха в неговите. Очакваше, че мъжът, когото бе предал, само с един удар на широкия меч ще го изпрати в бездните на ада.

Рам Дъглас се ядосваше на липсата на дисциплина. Според него дисциплината бе най-важната предпоставка за една победа, а нито Джеймс Стюарт, нито хората, които той бе повел към смъртта, проявяваха някаква дисциплина. Когато зърна момчето, Рам сграбчи юздата на коня му. В този миг изобщо не мислеше за предателството му. Всичко, което виждаше, за свой най-голям ужас, бе един неопитен хлапак. Със сигурност не беше на повече от четиринадесет години. Рам размаха меча си.

— Бягай! Бягай от това място, Дейви!

Момчето обърна подивелия си от ужас кон и се подчини на заповедта на Дъглас, както и на собствените си инстинкти. Воините на Рам Дъглас заедно с бойците на Ботуел бяха победили мъжете от Чешър и препускаха към лагера на англичаните.

Тогава лорд Дейкър, предвождащ петнадесет хиляди кавалеристи, се втурна в битката с шотландците. Дейви Кенеди, който се оттегляше, мигом разпозна Дейкър, когото познаваше от малък. Явно през този ден съдбата бе на негова страна. Врагът му Дъглас му заповяда да се маха, а единственият мъж, който в този момент стоеше на пътя му, бе приятел. Дейви извика облекчено, но в този миг лицето му трепна от изненада. Дейкър владееше меча със смъртоносна точност. Преди да профучи с коня си покрай Дейви Кенеди, той го разсече на две.

Кавалерията на Дейкър и шотландските бойци от границата бяха достойни съперници. Размахваха се мечове, хвърчаха копия и стрели. Граф Ленъкс и недодяланият Аргайл наблюдаваха битката в подножието на склона, когато внезапно бяха изненадани от ариергарда на дисциплинираните английски стрелци, предвождани от сър Едуард Станли. Дъжд от английски стрели покоси воините на Стюартите и Камбъл и остави Ленъкс и Аргайл сами сред стотици мъртви.

Бойното поле се бе превърнало в жестока кланица. Английските пехотинци бяха въоръжени с бойни брадви с къси дъбови дръжки и широко извито острие. Шотландците, които носеха дългите френски пики, изгубиха равновесие по хлъзгавия склон. Тези пък, които се биеха с късите си копия, не бяха в по-добро положение, защото англичаните с един удар отсичаха остриетата на копията, след което убиваха беззащитния си враг.

Когато стрелците на сър Едуард Станли разбиха планинците, се спуснаха надолу по склона към останалите шотландци. Съри и Станли сега бяха заобиколили останките от славната армия на Джеймс Стюарт и ги бяха стиснали като в железен пръстен. Един по един командирите падаха убити заедно с хората си. Графовете Крофорд, Еръл и Монтроуз легнаха мъртви на бойното поле.

Джеймс навлезе навътре сред редиците на англичаните, воден от една-единствена мисъл. Знаеше, че в един двубой с мечове срещу Съри той ще излезе победител. И може би щеше да успее, но когато най-после се изправи лице в лице с омразния лорд Хауард, тялото на краля бе пронизано от десетки стрели, а миг по-късно главата му бе отсечена от една остра английска секира.

Рамзи Дъглас, като част от левия фланг на шотландската армия, се биеше храбро. Бойците се държаха, но явно съседните дивизии отстъпваха. За щастие никой не подозираше, че Джеймс Стюарт, кралят на Шотландия, лежи мъртъв на Флодън Хил заедно с още дванадесет графове, двама епископи, петнадесет лорда и близо десет хиляди смели воини.

Беше почти тъмно. Рам виждаше само мъжа пред себе си. Беше Джок, неговият първи лейтенант, и бе в беда. Рам завъртя меча си с ръка, изтръпнала от умора. Изпрати двама англичани в пламъците на ада, рани трети и нададе силен вик на радост, когато видя, че конят на Джок препусна напред. Обърна Рафиън и очите му се разшириха от изненада. Откъде се взеха всичките тези англичани? Внезапно се оказа сам сред море от вражески войници. Рам и конят му бяха ранени едновременно. Опита се да се изправи, но бе невъзможно. Едно дълго копие бе пронизало корема му, приковавайки го към земята. Не усещаше краката си, нито можеше да ги помръдне, ала тежестта на Рафиън смазваше гърдите му. Рам Дъглас бе свикнал да понася болка и не й обърна внимание. Внезапно го обзе някакво топло и успокоително чувство, което той посрещна почти с радост. Значи това бе смъртта. Въздъхна веднъж, после всичко потъна в мрак. Топлата му кръв и тази на Рафиън се смесиха и бавно започнаха да се просмукват в земята под телата им.

[1] Джеймс V (1512–1542), крал на Шотландия от 1513 г. Баща на Мария Стюарт, обезглавена от английската кралица Елизабет I. — Б.пр. ↑

Глава 40

Лейди Валентина Дъглас не можеше да си намери място. Чувстваше се като затворница в собствения си замък. Само ако се бе родила мъж! На тях им се бе паднала по-лесната роля в живота — да препускат напред в славните битки! Рам Дъглас щеше да се покрие с чест на бойното поле, а когато се върне при нея, ще бъде нетърпим.

Тина преглътна сълзите си и излезе на терасата. Притисна опакото на ръката си към устата, за да потисне риданията. Знаеше, че ако започне, никога няма да спре. Когато се върне у дома при нея, когато се върне у дома при нея…

Измина цял месец от онзи ден в началото на август, когато се ожениха и той замина на война. Осъзна, че няма нищо прекрасно във войната. Бе грозна и противна, отвратителна. Истинска лудост. Младата жена избърса сълзите си и се взря в хълмовете, както правеше всяка сутрин, обед и вечер, откакто Рам бе заминал с войниците си.

Тина бе от хората, които никога не признаваха, че се страхуват. Когато страхът надигнеше грозната си глава, тя яростно се опитваше да го прогони, смееше се в лицето му и по някакво чудо той винаги изчезваше. Поне досега… Ала този път тя бе позволила на страха да завземе душата и сърцето й и знаеше, че всеки миг може да загуби самообладание.

Треперещите й ръце обхванаха корема й. Беше истинско чудо, че толкова бързо бе заченала отново. Дали съдбата щеше да я измами още веднъж? Тя не му каза за бебето и сега Рам можеше да загине, без да знае, че ще има дете. Прокле се за потайността си. Може би мисълта за детето щеше по някакъв начин да го закриля, да му даде причина да живее на всяка цена и да се завърне у дома при нея — при тях.

Нещо в нея избухна и младата жена разбра, че ще се побърка, ако остане още един ден затворена зад дебелите стени на замъка.

— Ейда! Ейда! — подхвана полите си и изтича да намери вярната си прислужница. — Отивам в двора. Новините ще стигнат до Единбург много по-рано, отколкото до Дъглас.

— Смяташ ли, че това е разумно? — неуверено попита Ейда. По-възрастната жена бе убедена, че мястото на съпругата е у дома, където трябва да чака господаря си да се върне при нея.

— Разумно? — попита Тина. — Кога, по дяволите, съм постъпвала разумно? Опаковай ми багажа — ще потеглим на разсъмване. Няма да чакам нито минута повече! — внезапно коленете й се подкосиха и младата жена се отпусна на близкия стол. — Ейда, истината е, че не мога да издържам да чакам повече. Усещам, че нещо не е наред. Не мога да се отърся от чувството за неизбежна обреченост.

— Съмнявам се, че някой от хората ще напусне поста си и ще наруши заповедите на Рам, за да те придружи до Единбург.

— Господин Бюрк! Ще взема господин Бюрк. Ти върви да събереш багажа, а аз ще отида да го попитам.

Когато господин Бюрк я видя и долови истеричната нотка в гласа й, разбра, че тя няма да може да продължи да чака безучастно. Осъзнаваше, че това може би не е най-правилното решение, но в състоянието, в което се намираше Тина, всяко действие бе по-добро от бездействието.

— Приближава конник! — разнесе се вик от предната порта. Тина мигом забрави какво казваше на господин Бюрк. Краката я понесоха по каменните плочи, през масивната дървена врата, докато се озова на двора. Изтича по подвижния мост, после се закова на място, когато Хийт мина под вдигната вертикална решетка на крепостната стена, скочи от седлото и я прегърна.

— Всичко е изгубено! Нашата армия е разгромена, Тина… Кралят е мъртъв! Всички графове, които участваха в битката заедно с него, също са мъртви. Флодън Хил е покрит с планини от убити!

— Не! — озъби се младата жена.

— Да, обич моя. Шотландците са победени. Съжалявам, че трябва да го кажа. Това не бе битка, а страхотна касапница… — приглади нежно разрошените й къдрици.

— Не! Не ме докосвай! — извика тя.

Той я вдигна на ръце и я понесе към замъка.

— Ангъс е само на един час след мен. Срещнах го сутринта. Съсипан е.

Хийт отнесе Тина в голямата зала.

— Уиски — нареди той на първия слуга, мярнал се пред очите му. Положи я върху една дървена пейка и поднесе чашата към устните й. В този миг Ейда влезе забързано в залата. Тина бутна гневно чашата, а златистите й очи заблестяха. Опита се да се изправи на крака, но Хийт й попречи със силната си ръка. Повтори на Ейда това, което знаеше.

— Идвам направо от бойното поле. Циганите са разпънали лагера си край Келсо, на не повече от километър и половина от Флодън. Арчибалд Кенеди, граф Касилис, е мъртъв. Не знам нищо за баща ти, Тина.

— Пусни ме! — извика тя.

— Тина, къде отиваш? — уморено попита Хийт. — Хайде, тихо, момичето ми — опита се да я успокои. — Нямаше време да се разпознаят всички убити, но списъкът и така е много дълъг. Със сигурност е потвърдена смъртта на краля и Крофорд. Също и Аргайл, Ленъкс, Монтроуз и дори Ботуел — гласът му пресекна. — Според по-ранните доклади са загинали стотици Кенеди и… двеста от воините на Дъглас.

— Не! — Тина се изтръгна от прегръдките му и се изправи предизвикателно. Сложи ръце на кръста и отметна разрошените си коси. — Кралят може и да е мъртъв, както и Ленъкс и Монтроуз и Касилис и Крофорд, дори и Ботуел и Аргайл, но Черния Рам Дъглас не е мъртъв, така че не повтаряй повече отвратителните си лъжи пред мен!

Ейда бе бледа и трепереше. Двамата с Хийт се спогледаха многозначително. Бяха сигурни, че Тина ще им създаде много по-големи неприятности, отколкото през целия си живот досега.

— Готова ли си? Опакова ли багажа? Ще тръгнем днес, не утре.

Прислужницата погледна към Хийт.

— Утре заминаваме за Единбург. Може би е по-добре, ако тя отиде в двора.

Тина се втренчи изумено в нея, сякаш си бе изгубила разсъдъка.

— Не отивам в двора, глупачке! Отивам в Англия, при Флодън.

— Престани, Тина! — строго я скастри Хийт. — Не можеш да отидеш там. Било е ужасна кланица. Една огромна планина от мъртви тела и човешки части…

— Ти не разбираш! — разпалено рече младата жена. — Рам и аз се оженихме, преди той да потегли на война в началото на август. Аз съм лейди Дъглас. Трябва да намеря съпруга си.

Сърцето му се късаше от мъка, като гледаше страданието на по-малката си любима сестра.

— Тина, аз ще отида и ще потърся тялото му. Ако имам късмет и го открия, ще го докарам при теб.

— Благодаря ти, Хийт, но няма да е необходимо. Аз сама ще отида.

Брат й се разтревожи не на шега. Знаеше, че никой не е способен да я разубеди, щом си е наумила нещо. Изглежда се налагаше да й попречи със сила или с хитрост. Тъкмо обмисляше идеята дали да не я напие, когато се разнесе конски тропот и в двора на замъка се появи Ангъс, съпровождан от малък ескорт.

— Предполагам, че имаш под ръка достатъчно количество уиски — обърна се Хийт към Ейда. — Това ще е първото, което ще поиска графът.

Ейда изпрати един слуга да донесе цяло буре от мазето. Арчибалд нахлу в голямата зала и изрева:

— Уиски! — захвърли ръкавиците си и се отпусна уморено в едно кресло.

Тина се приближи до него и отпусна ръка на рамото му. Стори й се, че е състарил поне с десет години от последния път, когато се видяха.

— Съжалявам, че кралят е мъртъв, Ангъс.

Той повдигна очи към нея. Помисли си, че тя е най-смелото момиче, което някога бе виждал — да го утешава, когато самата тя се нуждаеше от утешение!

— Страдам много повече за смъртта на Рамзи, отколкото за тази на краля — призна старият лорд.

— Рам не е мъртъв, Ангъс. Преди да тръгне, ние се оженихме. Ще отида да го намеря и да го доведа у дома.

Ангъс се вгледа изпитателно в лицето й, после се извърна към Хийт. Циганинът само безпомощно сви рамене.

— Не е нужно да го правиш, Валентина. Моите хора ще го намерят. Вече сме тръгнали на път, за да приберем мъртвите си, както всички кланове в Шотландия. Сърцата на героите от рода Дъглас винаги са били погребвани под олтара в църквата.

Тина закри ушите си с ръце.

— Престани! Всички ме гледате сякаш съм полудяла, но аз знам, че той е жив! Рам и аз сме свързани, ние сме едно цяло! Не мислиш ли, че нямаше да знам, ако беше мъртъв? — извика тя. — Върви да събереш мъртвите си, Ангъс! Моят брат ми каза, че около сто души от Кенеди и двеста воини на Дъглас са убити. Никога няма да позволя да остане в Англия. Веднъж вече го намерих, напук на всичко, и сега пак ще го намеря! Ти търсиш мъртвите, а аз — живия. Извини ме, трябва да проверя дали господин Бюрк е готов.

Хийт, Ейда и Ангъс погледнаха тъжно след отдалечаващата се дребна фигурка.

— Това е нещо като временно умопомрачение, което я пази да не загуби окончателно разсъдъка си, ако ме разбирате — уверено заключи Ангъс.

— Разбирам — тихо рече Хийт. — Няма да се откаже, докато със собствените си очи не се увери, че е невъзможно да намери един човек сред десет хиляди убити. Аз ще отида с нея. Ще има нужда от мен, когато види Флодън и зловонието изпълни ноздрите й.

— Аз също ще я придружа — тихо се обади Ейда.

Ангъс въздъхна.

— Така да бъде. Ще отидем заедно.

Тина помогна на господин Бюрк да събере нещата, от които щяха да имат нужда. Французинът бе единственият човек в замъка, който не смяташе, че е изпаднала във временно умопомрачение. Дори се чудеше колко много бе пораснала и помъдряла Тина само за една година, откакто напусна Касъл Дун. Тайната може би се състоеше в това, че се отдаваше изцяло на всяко нещо, с което се заемеше. Това бе и причината всички мъже, които я срещнат, да се влюбват в нея. Тина живееше живота със страст, преживяваше всичките му радости и мъки. Въпреки това никога не се оставаше да я победи, без значение колко удари й нанасяше. Ето и сега — вместо да лежи, повалена от мъка, тя бе изпълнена с енергия и бе практична, действена и упорита като някой териер, тръгнал по следа.

— Сигурно ще ни трябват ленени превръзки — напомни тя на господин Бюрк. — Какво друго ще ни е нужно за болка, освен маково семе и седефче?

— Мисля, че не е зле да се запасим и с бял равнец — тихо отвърна господин Бюрк.

— Бял равнец? — хубавите й вежди се смръщиха.

— Това е един жълт прах, който се поръсва върху раните, за да спре кръвта.

— О, да — кимна тя и бързо се прекръсти. — За всеки случай ще взема и игли и конци.

След около час всички бяха на седлата. Времето бе великолепно и подчертаваше красотата на местностите покрай границата, през които минаха. Слънцето грееше ярко и това изглеждаше като истинско кощунство, когато на бойното поле при Флодън бе покосен цветът на шотландските благородници. Сигурно и самите богове ридаеха в небесата, оплаквайки унищожението на такова гордо кралство!

Тина яздеше изправена, а Бузер подтичваше до нея. Никой не възрази, когато настоя да ги придружи любимата хрътка на Рам.

Ангъс смяташе да яздят с умерено темпо, но този път решението взе Валентина. Тя препускаше с главоломна скорост и се носеше най-отпред. Само Хийт успяваше да я настигне. Не я бе грижа, дали останалите я следват. Всичките й мисли бяха съсредоточени върху една-единствена цел — да намери любимия си.

Падна мрак, но тя продължи да язди с бясно темпо, без да я интересува дали е ден или нощ. Накрая Хийт дръпна силно юздите и спря коня й. Видя, че е готова да се нахвърли отгоре му и да издере очите му. Знаеше, че е достатъчно безразсъдна, за да продължи сама, ако останалите откажат да я последват и затова бе принуден да я спре насила. С груб и безстрастен глас й изложи факти те.

— Тина, ако продължиш да яздиш, ще убиеш коня. Знам, че и пет пари не даваш за нещастния стар Ангъс, но не вярвам, че би искала смъртта на животното да ти тежи на съвестта.

Думите му я накараха да се замисли и да отстъпи. Хората на Ангъс опънаха палатки, за да пренощуват. Всички се увиха във вълнените наметала с цветовете на Дъглас и налягаха върху земята. Тина се опита да заглуши нетърпението си и да изчака настъпването на новия ден. Юмруците й стискаха отчаяно синьо-зелената наметка, докато часовете бавно се точеха. Сега най-после бе сама и можеше да мисли на спокойствие, без непрекъснато да усеща върху себе си тревожните погледи на останалите. Какво очакваха от нея? Да потъне в сълзи? Да припадне? Да изпадне в истерия? Те не бяха в състояние да потушат гнева в сърцето й! Искаше да вдигне ръце и да унищожи цялата вселена и всички живи в нея!

„Не е нужно да разрушаваш Шотландия. Тя сама се разруши!“ — обади се саркастично едно гласче в нея.

Прехапа устни в безсилно отчаяние. Би продала и душата си за шепа гръмотевици. Само една смъртоносна шепа! Първата гръмотевица щеше да порази Хенри Тюдор, а другата — онази грозна кучка Маргарет Тюдор. Щеше да унищожи и всички Хауард, както и онази свиня Дейкър, която бе арестувала Рам. Искаше огън и жупел да се посипят над главите им и да горят във вечния огън на ада!

Когато небето започна да изсветлява, младата жена осъзна, че няма смисъл да се отдава на безумни желания. Трябваше да възседне отново коня, да изправи рамене и глава и да препусне към целта си.

Докато приближаваха английската граница, минаха покрай други групи от ездачи, които се връщаха или отиваха към бойното поле. Всички бяха дошли за едно и също нещо — да съберат мъртвите, ранените и навеки осакатените.

Гарваните кръжаха и грачеха зловещо в небето над бойното поле и колкото повече приближаваха, толкова по-отвратително ставаше зловонието. Когато стигнаха Флодън Едж, топлият вятър довя миризмата. Това бе смесица от барут, изпражнения, кръв, конска пот, разлагаща се плът — зловещият и сладък дъх на смъртта изпълваше ноздрите, устните и гърлата на всички, които бяха достатъчно безразсъдни, за да приближат тази отвратителна кланица.

— Какъв ужас — тихо промълви господин Бюрк.

Ангъс си мислеше, че само като зърне тези планини от мъртви тела и коне, Тина ще се откаже от безсмисленото си намерение да търси Рам. Хийт и господин Бюрк обаче я познаваха много по-добре.

Младата жена изправи рамене и подкара коня си през бойното поле, а брат й и французинът побързаха да я последват, готови да й помогнат в безнадеждното търсене. Тя се движеше бавно и внимателно, проправяйки си мъчително път между телата, от които стърчаха стрели. Повечето бяха обезглавени, а на много липсваха ръце или крака. Някои от нещастниците все още бяха живи и Тина събра всичките си сили, за да не чува мъчителните им стенания. Ейда се опитваше да подражава на смелостта на лейди Дъглас, но когато видя банда мародери, които претърсваха труповете и отмъкваха ножовете и други ценни вещи, не можа да издържи и повърна. Тина тутакси се погрижи за нея — откъсна една ивица от фината си ленена фуста и избърса лицето на вярната си прислужница. Не можеше да й помогне с нищо повече и затова продължи напред.

Реши да не се качва отново на седлото, а запристъпва внимателно между мъртвите, водейки коня след себе си. Накрая дори и конят не можа да издържи страховитата гледка. Завъртя диво глава, изпръхтя и препусна към десетината бойни коне, които бяха оцелели от битката и сега търпеливо чакаха господарите си край брега на един малък поток, чиито води бяха почервенели от кръвта.

Тина коленичи до един паднал мъж с черна коса, но когато успя да го обърне, се отдръпна ужасено — лицето му бе обезобразено до неузнаваемост. От този момент Хийт настоя той да върви напред и да проверява пръв всеки мъж с черна коса.

В сърцето си Тина разбираше, че работата, с която се бе заела, бе наистина невъзможна. След четири часа изтощително търсене, всички тела започнаха да й се струват еднакви. След пет часа краката й изтръпнаха и когато се наведе, за да ги разтрие, видя, че от коленете надолу дрехите й са просмукани с кръв и мръсотия. Внезапно изпита страх за детето, което носеше. При никакви обстоятелства не биваше да нарани скъпоценния си товар. Докато детето му живее, Рам никога няма да е окончателно мъртъв. Светлината вече бе започнала да избледнява върху късното следобедно небе, когато тя реши да се откаже от търсенето. Препъна се и залитна. Хийт я прихвана. Разбра, че младата жена няма повече сили. Докато я пренасяше през останките на английския лагер, Бузер започна яростно да лае. Извика на кучето да млъкне, но изведнъж умореният му мозък бе пронизан от мисълта, че животното може да е намерило нещо. Тина също чу възбудения лай на хрътката. Измъкна се от ръцете на Хийт и двамата се запрепъваха през телата на убитите англичани, за да го последват.

Тялото на Рам бе наполовина покрито от Рафиън. Коремът на жребеца бе разпран и с тази зееща рана изглеждаше грозен и уродлив. За разлика от него Рам лежеше спокоен, а мургавото му лице бе безкръвно и бледо. Едно дълго копие пронизваше корема му, приковавайки го към земята.

Хийт нададе силен вик и замаха на останалите. Докато господин Бюрк дойде при тях, вече бе успял да извади копието.

— Белият равнец — прошепна Тина, и въпреки че господин Бюрк знаеше, че е безсмислено да се ръси бял равнец върху труп, направи това, което Тина очакваше от него — посипа обилно раната на Рам. След това я превърза стегнато. Обаче чак когато пристигнаха хората на Ангъс, успяха да освободят тялото изпод тежестта на падналия кон. Отнесоха го към края на полето.

Тина дръпна Хийт за ръкава. Лицето й бе спокойно.

— Ако можеш да намериш някоя циганска каруца, аз ще го отведа у дома.

Огромната буца, заседнала на гърлото на Хийт, му попречи да отговори. Той улови един безцелно бродещ кон и препусна към Келсо.

Двамата воини на Дъглас оставиха товара си и отидоха да говорят с Ангъс. Скоро трябваше да опънат палатките, но не искаха да го правят на това отвратително и прокълнато място.

Господин Бюрк коленичи до Тина, когато тя се наведе над тялото на съпруга си. Светлината вече бе изчезнала и той за миг си помисли, че очите му си правят шега с него. Стори му се, че гърдите на Рам бавно се повдигат и от устата му излиза едва доловимо дихание.

— Mon dieu[1] възможно ли е да е жив?

— Разбира се, господин Бюрк. Нима си се съмнявал дори за миг? — с ясна усмивка попита тя.

Хийт се върна с фургон и не им повярва, когато му казаха, че Рам е все още жив. Вдигнаха ранения внимателно и го положиха в изрисувания вагон. Тогава Хийт със собствените си очи видя, че гърдите му се повдигат неравномерно и се зачуди дали по някакъв начин Валентина не го бе изтръгнала от ноктите на смъртта. Докато ги наблюдаваше, в гърлото му се надигна горчилка. Колко бе тъжно и едновременно утешително, че Рам бе издържал достатъчно дълго, за да издъхне в ръцете на съпругата си!

Ангъс бе напълно съсипан и Ейда с всички усилия се опитваше да успокои ридаещия граф, който за първи път в живота си показваше своята уязвимост. По обратния път пътуваха много бавно и чак на петия ден пристигнаха в Касъл Дъглас.

По време на пътешествието Рамзи не дойде нито веднъж в съзнание. Ангъс, Хийт, Ейда и господин Бюрк знаеха, че това беше лош знак. Тина смяташе, че това е Божия милост, за да не усеща болките, докато пътуват по преките, но неравни пътища към границата. Знаеше, че го отвежда у дома, за да умре.

[1] Mon dieu — Боже мой (фр.). — Б.пр. ↑

Глава 41

Валентина бе благодарна, че мъжете отнесоха Рам на горния етаж и нежно го положиха в леглото му. Изми тялото му със собствените си ръце и помоли да я оставят сама със съпруга й. Нямаше представа, какво ще стане с нея или с Касъл Дъглас, или дори с цяла Шотландия — след като бяха победени от англичаните, но знаеше какво ще стане с Рам, когато той умре. Щеше да отстоява правата си. Тя бе лейди Дъглас. Нямаше да им позволи да изтръгнат сърцето му и да го сложат в ковчеже, както повеляваше традицията на рода Дъглас. Неговото сърце принадлежеше единствено на нея и тя щеше да се погрижи да го погребат цял. Знаеше, че нищо повече не може да направи за него. Отпусна се внимателно до ранения и взе ръката му.

По някаква странна прищявка на съдбата не раната, която бе получил Рам на бойното поле, го бе довела до смъртното ложе. Копието бе пронизало плътта му, без да разруши жизненоважни органи. Беше засегнало костта, разкъсало един мускул и множество кръвоносни съдове. Рам бе близо до смъртта заради голямата загуба на кръв. Той бе лежал три дни, без да може да помръдне на бойното поле при Флодън. И по някакво чудо сега, когато кръвотечението бе спряно, тялото му бавно започна да възстановява силите си.

Тина сигурно бе заспала, макар да бе твърдо решена да остане будна. Беше все още тъмно, когато отвори очи. Мили Боже, Рам сигурно е угаснал, докато тя се е унасяла в сън. Пръстите му стискаха нейните — явно се бяха сковали в хватката на смъртта.

От гърлото й се изтръгна ридание, но когато очите й привикнаха с тъмнината, тя се изуми, когато видя, че той е вперил поглед в нея. Затаи дъх, не смеейки да се надява. Гърлото й бе болезнено стегнато и тя не можеше да издаде нито звук.

— Рам? — успя най-после да прошепне. Не видя дали устните му се раздвижиха, но разбра, че е жив и ще се възстанови, защото той й отговори: „Хитрушо!“ Беше прошепнал тази дума и това бе най-прекрасния звук, който някога бе чувала.

Измъкна пръстите си от неговите. Сълзите й покапаха по лицето му и се смесиха с неговите. Младата жена стана от леглото и изтича долу, за да съобщи на всички, че Черния Рам Дъглас е все още господар в собствения си замък.

Рам се изправи на крака за смайващо късо време. Когато Тина влезе в спалнята, тя нададе уплашен вик, защото го видя, че се опитва да облече дрехите си.

— Мили Боже, какво си мислиш, че правиш? Не са минали и три седмици, откакто те намерихме полумъртъв на бойното поле!

— Англичаните не успяха да ме убият, но ако остана още един ден в леглото, ти, Ейда и господин Бюрк сигурно ще успеете да довършите това, което враговете не можаха!

— Какво искаш да кажеш? — възмути се Тина. Нима така й се отплащаше за нежните грижи, с които го бе обградила?

— Ако още веднъж ми смениш превръзките, ще те удуша с тях, а ако господин Бюрк ми донесе още една купа бульон, ще я разбия в проклетата му френска глава!

— Ние направихме и невъзможното, за да те спасим от смъртта и да ти помогнем да възстановиш здравето си. Слугите през цялото време се движеха на пръсти, за да не те безпокоят. Не допусках никакви посетители при теб, за да не те разстройват с ужасните си истории за войната. Седях с теб часове и играх шах, за да не се отегчиш. Кълна се, че мъжете са най-отвратителните болни!

— Болен? — тъмносивите му очи се присвиха застрашително. — Аз не съм болен, нито съм малко дете. Аз съм мъж, Тина, и не се нуждая от болногледачка, а от жена! Понякога ми се струва, и бих могъл да се закълна, че ти не искаш да се възстановя напълно, защото обичаш да даваш заповеди. Е, от днес, лейди Дъглас, ще започнете да изпълнявате клетвите, които дадохте, когато се омъжихте за мен. Закле се да ме обичаш, да ме почиташ и да ми се подчиняваш. Затова започвай да изпълняваш това, което ти се казва. Не смей да свиваш така пренебрежително красивите си рамене, Виксен[1]! — заплаши я той, докато закопчаваше колана и обуваше ботушите си. — Чух, че Ангъс е пристигнал, и смятам да си поговорим по мъжки. А през това време ти ще пренесеш обратно нещата си в тази стая.

— Аз просто не исках да те безпокоя — заоправдава се тя.

— Е, ти ме безпокоиш всеки път, когато чуя гласа ти, усетя уханието ти или видя гърдите ти, като се навеждаш над мен, за да ме тъпчеш с проклетия бульон!

За пръв път от сватбата им ъгълчетата на устните й се повдигнаха леко нагоре. Щом като вече я желае, значи е почти оздравял.

Когато Рам слезе в голямата зала, Ангъс и хората му вече пиеха третото си уиски. Старият граф приближи към него и го огледа.

— Изглеждаш дяволски по-добре от последния път, когато те видях, момчето ми!

Рам потисна желанието си да го прегърне. Арчибалд внезапно бе остарял и Рам виждаше, че годините му са преброени. Щеше да приеме като съжаление всяка проява на привързаност и затова Рамзи реши, че най-доброто, което може да направи за него, е да го обиди.

— Иска ми се да можех да кажа същото и за теб, но ти изглеждаш ужасно, човече. Толкова ли са зле нещата, Ангъс? Да не би да е настанал денят на Страшния съд?

Ангъс пресуши чашата с уиски и отново я напълни. Мисълта да омаловажи ситуацията заради разклатеното здраве на Рамзи, никога не би хрумнала на каления граф. Рам бе сигурен, че ще научи чистата истина.

— Няма да отрека, че претърпяха огромна загуба при Флодън. Клановете загубиха хиляди воини. Джеймс беше глупак, но сега е мъртъв и няма да говоря лошо за него. Дори англичаните са били впечатлени от безразсъдната му смелост, ако се вярва на сведенията, които получих. Там се казва: „О, какъв благороден характер и каква безумна смелост притежаваше този крал, за да излезе да се бие на бойното поле като обикновен войник!“

— И какво ще стане сега, след като Аргайл, Ленъкс, Ботуел и останалите графове са мъртви? — попита Рам.

— Вярваш или не, но ще продължим занапред както досега. Има нов граф Аргайл, който да води Камбъл, и нов Ленъкс начело на рода Стюарт. За щастие всички загинали графове имаха синове, които да заемат местата им. Ти подцени Маргарет Тюдор, но не и аз. Тя няма да позволи на брат си Хенри да погълне кралството й, независимо дали е спечелил битката или не. Ще се погрижи синът й, а не брат й, да управлява Шотландия. Имаме нов крал, Джеймс V и докато стане достатъчно голям, за да седне на престола, ще има регентски съвет, който ще се състои от Маргарет, Дъглас, Аран и Хънтли.

— Значи загубата на съпруга й не означава нищо за нея — презрително заключи Рам.

— Е, момчето ми, никога не съм те смятал за наивник. Тя ще се омъжи за сина ми Арчи. Знаеш ли, че преди няколко дни той загуби съпругата си? Горкото момиче на Хепбърн, никога не се е отличавало с особено добро здраве.

Тъмносивите очи на Рам изгледаха изпитателно Ангъс изпод полупритворените клепачи. Никога нямаше да узнае до каква степен нещата бяха организирани от него, а и не искаше да знае. Беше достатъчно циничен, за да се обзаложи, че Ангъс е утешил скърбящата Джанет Кенеди.

— Ще дойдеш ли с мен в столицата, Рамзи? Шотландия сега се нуждае от най-силните си леърди.

Рам обмисли внимателно предложението му. Графът му предлагаше да заеме мястото му. Вдигна очи и видя Валентина, която тъкмо влизаше в залата, и мигом взе решение.

— Благодаря, Ангъс, но аз съм младоженец и достатъчно дълго пренебрегвах младата си съпруга. След месец ще се заема с патрулирането по границата, за да може Джеймс V да седне уверено на трона си. Това, което искам, не се намира в Единбург, а в Дъглас.

Преди седмицата да изтече Гавин и Камерон се завърнаха у дома. Братовчедите им бяха загинали в морските битки, но те знаеха, че са едно от малкото щастливи семейства — и тримата братя бяха оцелели.

Бащата на Тина пристигна от Касъл Дун, за да види как се чувстват. Когато им каза, че Дейвид е загинал при Флодън, но Донал и Дънкан се възстановяват от раните си, Тина си помисли, че наистина са благословени от Бога.

Когато посетителите им най-сетне си тръгнаха, Рам я привлече в прегръдките си.

— Днес времето е прекрасно, но няма да има още много топли дни. Хайде да отидем на риболов.

Как можеше да му откаже? Един от най-щастливите им дни бе онзи, когато бяха излезли да ловят риба.

Тина лежеше на брега на реката, отпусната в прегръдките на Рам. Двамата бяха изяли вкусната храна, която господин Бюрк им бе приготвил, и сега Рам настояваше за десерта. Развърза дантелените ширити на роклята й.

— Хайде да отидем да поплуваме — предложи младият мъж.

Тина се смути. Знаеше, че ако свали дрехите й, веднага ще отгатне положението й. Прокара нежно ръка по твърдата линия на брадичката му.

— Веднъж сънувах, че плуваме заедно в един водопад на три тераси. Беше най-красивото нещо, което някога съм виждала. Стояхме на ръба и после се гмурнахме заедно в буйните води на реката под него.

— Има точно такова място край границата, там, където Къркъбри се съединява с Дъгласдейл. Когато бях малко момче, често се гмурках там. Мислиш ли, че ще ти стигне смелост да се гмурнеш заедно с мен в действителност?

— Разбира се — без колебание заяви младата жена, знаейки много добре, че никога няма да направи подобно нещо.

— Лъжкиня! — подразни я той. — Ти нямаш смелост дори да свалиш дрехите си и да плуваш с мен.

Тя се изтръгна от ръцете му и го погледна.

— Така ли мислиш? — отметна дръзко къдриците си и свали роклята си. Очите му запламтяха, докато гледаше как сваля финото си долно бельо, а после се разшириха, когато разбра, че отново е бременна.

— Огнена Тина Кенеди, ти си безсрамница! Как смееш да се показваш гола в твоето състояние! — игриво й се скара Рам.

Тя се засмя в лицето му.

— Какво ми е на състоянието?

Той я притегли към себе си, мигом забравил за плуването. Притисна я под силното си тяло, докато я обсипваше с безброй нежни и бавни целувки.

— Ще го наречем Арчибалд — подразни я той.

— Негодник! Няма да има никакъв Арчибалд! Искам красиви имена за децата си, например Нийл или Робин, ако е момче, Кати или Ребека, ако е момиче.

— Не — рече той и прокара върха на езика си по устните й. — Ако е момиче, ще я кръстя Виксен!

[1] Vixen — женска лисица; преносно: свадлива, заядлива, опърничава жена, кавгаджийка (англ.). — Б.пр. ↑

Бележки на авторката

Избрах името Кенеди за клана на моята героиня, защото Джанет Кенеди действително е била любовница на крал Джеймс IV и много често са я наричали Огнената Джанет. За контраст, героят ми трябваше да бъде Черния Дъглас — едно от имената, всяващи най-голям страх в Шотландия.

Останалите членове на моите два клана са измислени, но всички графове и глави на кланове са били действителни исторически фигури и са загинали на бойното поле при Флодън заедно с краля.

Всички замъци също са автентични, както и традиционните носии, емблеми и девизи. Сърцата на леърдите от клана Дъглас са погребани под олтара в църквата „Сейнт Брайд“ в Дъглас.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.